Civilinė byla Nr. 3K -3-142/2014  
                           Teisminio proceso Nr. 2 -55-3-03366 -2010 -6 
Procesinio sprendimo kategorijos: 40.2; 94.2; 114.11   
 (S)  
 
 
LIETUVOS AUKŠČIAUSIASIS TEISMAS  
 
N U T A R T I S  
LIETUVOS RESPUBLIKOS VARDU  
 
2014 m. sausio 30 d.  
Vilnius  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, susidedanti iš 
teisėjų: Gintaro Kryževičiaus (kolegijos pirmininkas), Algio Norkūno ir Janinos Stripeikienės    
(pranešėja),  
 
rašytinio proceso tvarka teismo posėdyje išnagrinėjo civilinę bylą pagal  atsakovo SIA 
„Aquabaltia Group Latvia“  kasacinį skundą dėl Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2013 m. birželio 21 d. nutarties per žiūrėjimo civilinėje byloje pagal 
ieškovo bankrutuojančios uždarosios akcinės bendrovės „Accuratus“ ieškinį atsakovui SIA 
„Aquabaltia Group Latvia“ dėl skolos ir delspinigių priteisimo.  
 
Teisėjų kolegija  
 
n u s t a t ė :  
I. Ginčo esmė  
 
Byloje kilo ginčas dėl materialiosios teisės normų, reglamentuojančių vienarūšių 
priešpriešinių reikalavimų įskaitymą, ir proceso teisės normų, reglamentuojančių įrodymų 
vertinimą, pažeidimo. Teisėjų kolegija taip pat ex officio  patikrins bylos teismingumą  Lietuvos 
Respublikos teismams (CPK 782 straipsnis).    
Ieškovas su atsakovu 2007 m. sausio 1 d. sudarė sutartį Nr. 19/1, 2008 m. sausio 2 d. – 
sutartį Nr. 01 -2008 (toliau – ir Sutartis). Sutarties 4.1 punkte šalys nustatė, kad kiekviena prekių 
siunta turi  būti pristatyta su sąskaitos faktūros originalu (visos kainos turi būti nurodytos be PVM), 
važtaraščiu, atitikties ir pakuotės pažymomis; 5.1 punkte nustatyta, kad pirkėjas pardavėjui už 
prekes sumoka per 10 kalendorinių dienų po to, kai gavo prekes.  
Ieškovas kreipėsi į teismą su ieškiniu ir prašė priteisti iš atsakovo 1 343 500 Lt skolą, 
120 915 Lt delspinigių, 8 proc. dydžio metines palūkanas nuo priteistos sumos nuo bylos iškėlimo 
teisme dienos iki teismo sprendimo visiško įvykdymo ir bylinėjimosi išla idas.  
Ieškovas nurodė, kad Vilniaus apygardos teismas 2009 m. gruodžio 4 d. nutartimi UAB 
„Accuratus” iškėlė bankroto bylą. Patikrinus įmonės finansinės apskaitos dokumentus nustatyta, 
kad atsakovas nėra visiškai atsiskaitęs su ieškovu už patiektas prekes . Taigi pažeidžiami 
bankrutuojančios įmonės ir jos kreditorių interesai. Ieškovas ir atsakovas 2007 m. sausio 1 d. sudarė 
pirkimo –pardavimo sutartį Nr. 19/1, kuri galiojo nuo jos sudarymo iki 2007 m. gruodžio 31 d.; 
siekdamos pratęsti bendradarbiavimą, pas ibaigus pirmiau nurodytos terminuotos sutarties 
galiojimui, šalys 2008 m. sausio 2 d. sudarė sutartį Nr. 01 -2008, kuri galiojo iki 2008 m. gruodžio 
31 d. Pagal šias sutartis šalys susitarė dėl abipusio bendradarbiavimo, nustatydamos, kad ieškovas 

2 
 
parduos, o atsakovas pirks prekes pagal iš anksto suderintus užsakymus. Konkretus prekių kiekis ir 
asortimentas būdavo nurodomas prekių užsakymuose bei jų pagrindu išrašytose sąskaitose 
faktūrose. Ieškovas tiekė prekes atsakovui nuo 2007 m. sausio 1 d. Atsiskaityma i sutriko nuo 
2008  m. sausio mėn. Iš viso atsakovas už 2008 –2009 m. patiektas prekes liko skolingas ieškovui 
1 343 500 Lt. Paskutinį mokėjimą atsakovas privalėjo atlikti 2009 m. kovo 10 d., tačiau to nepadarė. 
Kadangi visas sąskaitas atsakovas vėluoja apmo kėti ilgiau kaip 180  d., tai ieškovas delspinigių 
sumą skaičiuoja nuo visos skolos sumos už 180 pradelstų dienų, tačiau, pripažindamas, kad 
delspinigių suma yra nepagrįstai didelė, prašo priteisti mažesnę sumą.  
Atsakovas pateikė atsiliepimą, kuriame, be ki ta ko, nurodė, kad nagrinėjamu atveju 2000 m. 
gegužės 29 d. Tarybos Reglamento Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (toliau – ir Reglamentas 
Nr. 1346/2000) nuostatos neturi būti taikomos, nes nereglamentuoja bylų pagal bankrutuojančios 
įmonės ieškinius skolinin kams – užsienio valstybių subjektams – teismingumo klausimo . Sisteminė 
šio reglamento normų analizė leidžia daryti išvadą kad jomis reglamentuojami jurisdikcijos 
klausimai, susiję tik su bankroto bylų iškėlimu, eiga, užbaigimu, taip pat kitais su bankroto byla 
tiesiogiai susijusiais teismo sprendimais. Pagal bankr utuojančios įmonės ieškinius skolininkams – 
kitos valstybės narės ūkio subjektams iškeltose bylose priimami sprendimai negali būti priskiriami 
tiesiogiai su bankroto bylos iškėlimu, jos eiga ar užbaigimu susijusiems sprendimams. Nors tokie 
ieškiniai ir yra  susiję su bankroto teisiniais santykiais, jie neturi tiesioginių sąsajų su bankroto bylos 
iškėlimo, eigos ir jos užbaigimo procese priimamais sprendimais. Nagrinėjamu atveju atsakovo 
buvimo vieta yra Latvijos Respublikoje, todėl ieškovo ieškinys dėl skolo s priteisimo iš šios įmonės 
turėtų būti reiškiamas kompetentingam Latvijos Respublikos teismui. Tarybos Reglamente (EB) 
Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo bei 
vykdymo užtikrinimo (toliau – ir Regl amentas Nr. 44/2001; Briuselis I) nustatytų išimčių, kurioms 
esant ši civilinė byla galėtų būti keliama ne atsakovo buvimo vietos teisme, nėra.  
Ieškovas pateikė dubliką, kuriame, be kita ko, pažymėjo, kad bankroto administratorius 
ieškinius reiškia siekda mas apginti bankrutuojančios bendrovės ir jos kreditorių interesus, todėl 
negalima teigti, kad tokio pobūdžio ieškiniai nėra susiję su bankroto teisiniais santykiais. 
Nagrinėjamoje byloje pareikštas reikalavimas yra glaudžiai susijęs su bankroto byla, nes ieškinį 
ieškovo bankroto administratorius reiškia visų ieškovo kreditorių interesais, siekdamas prisiteisti 
susidariusią skolą ir patenkinti bankrutuojančios įmonės kreditorių, tarp kurių yra ir valstybė, 
finansinius reikalavimus. Dėl šios priežasties nega lima teigti, kad ieškinys dėl skolos 
bankrutuojančiai įmonei priteisimo nėra glaudžiai su ja susijęs. Priešingai, tai – vienas atvejų, kai 
bylą tikslinga nagrinėti būtent bankroto bylos vietos teisme, nes taip bus užtikrinti įmonės 
kreditorių interesai, mi nimizuojami bankrutavusios įmonės administravimo kaštai. Pažymėtina, kad 
sąsajumas tarp šios bylos dėl skolos priteisimo bankrutuojančios įmonės naudai ir bankroto bylos, 
t. y. viso bankroto proceso, pasireiškia ir tuo, jog iki nebus priimtas sprendimas ši oje byloje ir 
bankrutuojanti įmonė yra ieškovas, jos nebus galima likviduoti ir išregistruoti iš Juridinių asmenų 
registro, t. y. užbaigti bankroto proceso. Vadinasi, pareikštas ieškinys nagrinėtinas Vilniaus 
apygardos teisme.  
 
II. Pirmosios ir apeliacinė s instancijų teismų sprendimo ir nutarties esmė  
 
Vilniaus apygardos teismas 2012 m. balandžio 3 d. sprendimu ieškovo ieškinį patenkino.  
Teismas nesutiko su atsakovo argumentais, kad nagrinėjamu atveju Reglamento 
Nr. 1346/2000 nuostatos netaikytinos, nes nereglamentuoja  bylų pagal bankrutuojančios įmonės 
ieškinius skolininkams – užsienio valstybių subjektams – teismingumo klausimo. Teismas, 
vadovaudamasis CPK 782 straipsniu, atsižvelgęs į tai, kad šalys pagal Sutarties 6.4 punktą susitarė, 
jog ginčai sprend žiami derybomis; jei susitarti nepavyksta, jie perduodami Lietuvos Respublikos 
teismams, padarė išvadą, kad šalys Sutartyje nustatė, jog ginčus spręs ne Latvijos Respublikos, o 
Lietuvos Respublikos teismai. Remdamasis CPK 780 straipsnyje nustatyta taisykle , kad CPK 
nuostatos taikomos, jeigu tarptautinė sutartis, kurios dalyvė yra Lietuvos Respublika, atitinkamų 
santykių nereglamentuoja kitaip; atsižvelgęs į tai, kad tiek Lietuvos Respublika, tiek Latvijos 
3 
 
Respublika yra Europos Sąjungos narės; Europos Sąjun gos institucijos bendriems siekiams 
įgyvendinti pagal konvenciniu pagrindu nustatytą kompetenciją išleidžia įvairius teisės aktus, todėl 
tarptautinio civilinio proceso šaltinis sprendžiant ginčus tarp šalių, kurios yra Europos Sąjungos 
valstybių narių subj ektai, yra ir Europos Sąjungos teisės aktai, sprendė, kad nagrinėjamoje byloje 
taikytinas Reglamentas Nr. 1346/2000, skirtas reguliuoti bankroto bylų iškėlimo jurisdikciją ir šių 
bylų pagrindu priimamus bei glaudžiai su bankroto bylomis susijusius teismo s prendimus. Teismas, 
nurodęs, kad ieškinį pateikė bankrutuojančios įmonės administratorius, kuris gina įmonės kreditorių 
interesus, kartu ir bankroto bylose vyraujantį viešąjį interesą, atmetė atsakovo teiginius, jog į 
Reglamento Nr. 1346/2000 reguliavimo s ritį nepatenka bankrutuojančios įmonės administratoriaus 
reiškiami ieškiniai. Remdamasis šalių sudaryta Sutartimi, Reglamentu Nr. 1346/2000, Įmonių 
bankroto įstatymo nuostatomis, teismas sprendė, kad nagrinėjamas ginčas priskirtinas Lietuvos 
Respublikos te ismams, konkrečiai – Vilniaus apygardos teismui.  
Teismas, atsižvelgęs į šalių  2008 m. sausio 2 d. sudarytos sutarties Nr. 01 -2008 4.1, 5.1 
punktų nuostatas, remdamasis CK 6.327 straipsnio 1 dalimi, 6.333 straipsnio 1 dalimi, nurodęs, kad 
į bylą pateiktos PVM sąskaitos faktūros, tarptautiniai krovinių transportavimo važtaraščiai 
patvirtina prekių atsakovui pristatymo faktą pirmiau nurodytos sutarties 4.1 punkte nustatyta tvarka, 
atsakovas neginčijo prekių kokybės, kiekio ar kitų kriterijų, padarė išvadą, ka d ieškovas savo 
sutartinius įsipareigojimus įvykdė tinkamai.  
Remdamasis CK 6.344 straipsnio 1 dalimi,  atsižvelgęs į tai, kad atsakovas nereiškė 
pretenzijų dėl daiktų kokybės, pristatymo, teismas sprendė, kad atsakovui atsirado pareiga sumokėti 
prekių kai ną per Sutarties 5.1 punkte nurodytą dešimties dienų terminą.  
Įvertinęs byloje esančius įrodymus ir nustatytas aplinkybes, teismas pažymėjo, kad 
teisiniuose santykiuose galima situacija, kai asmuo yra bankrutuojančios įmonės ir kreditorius, ir 
skolininkas;  remdamasis Įmonių bankroto įstatymo 10 straipsnio 7 dalies 3 punktu, 21 straipsnio 
2 dalies 5 punktu, 35 straipsnio 8 dalimi, išaiškino, kad vienarūšių priešpriešinių reikalavimų 
įskaitymas galimas tik įstatymo nustatyta tvarka; vien ta aplinkybė, kad Vil niaus apygardos teismo 
nutartimi patvirtintas SIA „Aquabaltia Group Latvia” kreditoriaus reikalavimas BUAB „Accuratus“ 
bankroto byloje, nepaneigia skolos egzistavimo. Teismas kritiškai vertino atsakovo  pateiktus 
dokumentus – UAB „Accuratus“ 2009 m. spalio  31 d. debitorių sąrašą, 2011 m. rugpjūčio 17 d. 
skolų suderinimo aktą, nes: ieškovo vadovu iki bankroto bylos iškėlimo bylos buvo A. J. , kuris taip 
pat yra ir atsakovo vadovas, taigi pateiktas debitorių sąrašas negali būti vertinamas kaip 
neginčijamas įro dymas apie skolos nebuvimą; skolų suderinimo aktas apskritai byloje neturi 
įrodomosios vertės, nes nepasirašytas ieškovo ir atsakovo įgaliotų asmenų.  
Teismas, vadovaudamasis CK 6.38 straipsnio 1 dalimi, 6.256 straipsnio 4 dalimi, nurodęs, 
kad atsakovas, į rodinėdamas, kad nėra skolingas ieškovui, galėjo pateikti sąskaitų apmokėjimą 
patvirtinančius tiesioginius įrodymus (pvz., banko pavedimus), tačiau to nepadarė, todėl sprendė, 
kad atsakovas neįrodė, kad nėra skolingas ieškovui; remdamasis ieškovo pateiktom is PVM 
sąskaitomis faktūromis, jų suvestine, sprendė, kad atsakovas neįvykdė savo sutartinės prievolės, 
todėl iš jo priteistina visa ieškovo nurodyta suma.  
Atsižvelgęs į tai, kad ieškovas prašė priteisti iš atsakovo 0,05 proc. dydžio delspinigius, 
t. y. dešimt kartų mažesnes netesybas nei nustatyta Sutartyje (5.2 punktas), teismas laikė, jog tokio 
dydžio delspinigiai atitinka šalių interesų pusiausvyrą, teisingumo, protingumo ir sąžiningumo 
principus. Nurodęs, kad ieškovas ieškinį pateikė 2010 m. rugsėjo 9  d., o paskutinė PVM sąskaita 
faktūra su prekėmis atsakovui pristatyta 2009 m. sausio 7 d., ieškovas delspinigius skaičiuoja ne 
daugiau kaip už 180 dienų, teismas sprendė, kad netesybos apskaičiuotos teisingai ir priteistinos  iš 
atsakovo.  
Remdamasis Mokėj imų, atliekamų pagal komercinius sandorius, vėlavimo prevencijos 
įstatymo 2 straipsnio 3 d., 3 straipsnio 4 dalimi, nustatęs, kad 2010 m. birželio 30 d. vieno mėnesio 
VILIBOR buvo 1,03 proc., o ieškovas prašė tik 8 proc. dydžio metinių palūkanų nuo priteis tos 
sumos, patenkino šį ieškovo reikalavimą.  
 
4 
 
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2013 m. birželio 21 d. 
nutartimi Vilniaus apygardos teismo 2012 m. balandžio 3 d. sprendimą paliko nepakeistą.  
 
Teisėjų kolegija nurodė, kad  atsakovas iš esmės nesutinka su pirmosios instancijos teismo 
atliktu įrodymų vertinimu, teigia, jog ieškovo pateikta atsiskaitymų tarp ieškovo ir atsakovo 
suvestinė neatitinka tikrovės. Su šiuo apelianto teiginiu teisėjų kolegija nesutiko, atkreipė dėmesį  į 
tai, kad pirmiau nurodyta suvestinė pagrįsta CMR važtaraščiais, įrodančiais prekių pristatymo 
atsakovui sutartyse nustatyta tvarka faktą, ir PVM sąskaitomis faktūromis; be to, ieškovo pateiktos 
suvestinės teisingumą patvirtina atsakovo pateikti jo banko  sąskaitos išrašai, kuriuose užfiksuoti 
mokėjimai ieškovui. Teisėjų kolegija pažymėjo, kad atsakovo banko sąskaitos išraše ir ieškovo 
pateiktoje suvestinėje sutampa tiek atsakovo ieškovui atliktų mokėjimų pavedimų datos, tiek 
pervestų pinigų sumos; atsižve lgusi į šias aplinkybes, sprendė, jog pirmosios instancijos teismas 
pagrįstai vadovavosi ieškovo pateikta suvestine ir pripažino ją patvirtinančia faktą, kad atsakovas 
yra skolingas ieškovui jo prašomas priteisti sumas.  
Teisėjų kolegija sprendė, kad atsako vo su apeliaciniu skundu pateikti dokumentai – 
pažymos, ieškovo ir atsakovo sudaryti tarpusavio įskaitymo aktai, negali būti vertinami kaip 
neginčijamai pagrindžiantys atsakovo skolos ieškovui nebuvimą, nes: pažymos sudarytos ir 
pateiktos išskirtinai atsak ovo, ant jų nėra jokios ieškovo žymos, kad jis patvirtina duomenų 
teisingumą, ieškovas atsiliepime į apeliacinį skundą nurodo, kad su pažymose nurodytais 
duomenimis nesutinka, todėl išlieka tikimybė, jog pažymose esantys duomenys gali būti ne visiškai 
tikslūs ir teisingi; atsakovo pateiktų tarpusavio įskaitymo aktų įrodomąja galia leidžia abejoti 
aplinkybė, kad visi aktai (tiek UAB „Accuratus“, tiek SIA „Aquabaltia Group Latvia“) pasirašyti to 
paties asmens – A. J. . Taip pat vertintinas ir debitorių sąrašas , kurį, atsakovo  nuomone, nepagrįstai 
kaip įrodymą atmetė pirmosios instancijos teismas. Teisėjų kolegija, atsižvelgusi į atsakovo 
argumentą, kad pirmosios instancijos teismas nepagrįstai nevertino 2011 m. rugpjūčio 17  d. ieškovo 
ir atsakovo skolų suderin imo akto, sutiko su pirmosios instancijos teismo pozicija, jog šis skolų 
suderinimo aktas byloje neturi įrodomosios vertės, nes yra nepasirašytas šalių (ieškovo ir atsakovo) 
įgaliotų asmenų. Teisėjų kolegija pažymėjo, kad pirmiau nurodyti ginčytini įrodyma i nepakankami 
paneigti įrodymų visumos pagrindu darytiną išvadą, jog ieškovas neginčytinais įrodymais pagrindė 
savo ieškinio reikalavimą ir aplinkybę, kad atsakovas nėra visiškai su juo atsiskaitęs.  
Teisėjų kolegija sprendė, kad kiti apeliaciniame skunde i r atsiliepime į jį nurodyti 
argumentai neturi teisinės reikšmės teisingam bylos išsprendimui.  
Atsakovo prašymo išreikalauti iš ieškovo buhalterinius dokumentus teisėjų kolegija 
netenkino, nes laikė, kad byloje yra pakankamai duomenų, kurie leistų susiformu oti vidiniam 
teismo įsitikinimui dėl bylos faktinių aplinkybių buvimo ar nebuvimo bei užtikrintų teisėto ir 
pagrįsto procesinio sprendimo nagrinėjamoje byloje priėmimą, o papildomų duomenų 
išreikalavimas iš ieškovo šiuo atveju būtų perteklinis ir nepagrįst ai užvilkintų bylos nagrinėjimą.  
 
III. Kasacinio skundo ir atsiliepimo į kasacinį skundą teisiniai argumentai  
 
Kasaciniu skundu atsakovas prašo panaikinti Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2013 m. birželio 21 d. nutartį  ir perduoti šią bylą apeliacinės instancijos 
teismui nagrinėti iš naujo.  
Kasacinis skundas grindžiamas tokiais esminiais argumentais:  
1. Teismai pažeidė CPK 177 straipsnį, Buhalterinės apskaitos įstatymo 12 straipsnio 1, 2 
dalis, 13 straipsnio 1 dalį, nuk rypo nuo kasacinio teismo praktikos . Teismai, priteisdami skolą, 
rėmėsi ieškovo pateikta  suvestine („Aquabaltia Group Latvia SIA pardavimai ir mokėjimai“), PVM 
sąskaitomis faktūromis ir CMR važtaraščiais. Pirmiau nurodyta suvestinė neatitinka Buhalterinės  
apskaitos įstatymo 12 straipsnio 1, 2 dalių, 13 straipsnio 1 dalies 2, 3, 6 punktų nuostatų, nes joje 
nėra privalomų apskaitos dokumentų rekvizitų: nenurodytas suvestinę sudaręs ūkio subjektas, jos 
sudarymo data, asmens, sudariusio suvestinę, vardas, pava rdė, ji nepasirašyta, taigi šiuo įrodymu 
nebuvo galima remtis. Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai atsisakė vadovautis kaip įrodymu 
5 
 
atsakovo pateiktu iš ieškovo buhalterinės programos atspausdintu 2011 m. rugpjūčio 18 d. aktu dėl 
skolų suderinimo, nu rodęs, kad jis šalių nepasirašytas; neišsireikalavo iš ieškovo  apskaitos registro, 
atitinkančio Buhalterinės apskaitos įstatymo 13 straipsnyje nustatytus reikalavimus tikslu patikrinti 
suvestinėje ir 2011 m. rugpjūčio 18 d. akte dėl skolų suderinimo nurod ytų duomenų teisingumą. 
Taigi pažeistas ir CPK 17 straipsnyje įtvirtintas lygiateisiškumo principas.  
2. Apeliacinės instancijos teismo teisėjų kolegija pažeidė CPK 185 straipsnį, neatskleidė 
bylos esmės,  nes neįvertino įrodymų visumos, nepašalino jų prieš taravimų, vertino ir pasisakė tik 
dėl tų įrodymų, kurie palankesni ieškovui. Pirmosios instancijos teismas apskritai netyrė, ar 
suvestinėje nurodyti duomenys yra teisingi, nepašalino prieštaravimų tarp suvestinėje ir atsakovo 
pateiktuose įrodymuose užfiksu otų skirtingų duomenų apie skolą. Esant nurodytai aplinkybei, 
atsakovas apeliacinės instancijos teismui pateikė naujus įrodymus, paneigiančius suvestinėje 
nurodytų duomenų teisingumą, tačiau, nors teisėjų kolegija juos priėmė, dalį jų netinkamai įvertino 
–  neatsižvelgė į tai, kad į suvestinę neįtraukti atsakovo ieškovui JAV doleriais atlikti mokėjimai (iš 
viso 1 375 806,10 Lt) laikotarpiu nuo 2008 m. sausio 1 d. iki 2008 m. gegužės 21 d.; kitų įrodymų –  
keturių 2008 m. gruodžio 31 d. tarpusavio užskaitos aktų – nevertino. Vien aplinkybė, kad pastarieji 
įrodymai pasirašyti to paties asmens, nėra pakankamas pagrindas atsisakyti juos vertinti. 
Apeliacinės instancijos teismas nepagrįstai atmetė atsakovo prašymą išreikalauti papildomus 
įrodymus.       
 
Atsiliep ime į kasacinį skundą ieškovas prašo kasacinį skundą atmesti, Lietuvos apeliacinio 
teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2013 m. birželio 21 d. nutartį palikti nepakeistą, 
priteisti bylinėjimosi išlaidas ir nurodo tokius nesutikimo su atsakovo k asaciniu skundu 
argumentus: kasatorius nepagrįstai teigia, kad apeliacinės instancijos teismas nutartį grindė 
neleistinomis įrodinėjimo priemonėmis bei pažeidė Buhalterinės apskaitos įstatymo nuostatas; 
ieškovas teismui pateikė ne tik suvestinę, bet ir pir minius buhalterinės apskaitos dokumentus – 
sąskaitas faktūras; taigi teismas turėjo galimybę patikrinti suvestinės teisingumą ir po to ja remtis; 
teismas pagrįstai nesirėmė kasatoriaus pateiktomis ataskaitomis, nes jos buvo nepasirašytos, be to, 
teismui ne buvo pateikti šių ataskaitų tikrumą pagrindžiantys pirminiai buhalterinės apskaitos 
dokumentai; įrodymus teismas įvertino tinkamai, pagal vidinį savo įsitikinimą, pagrįstą visapusišku 
ir objektyviu aplinkybių, kurios buvo įrodinėjamos proceso metu, išnagri nėjimu.      
  
Teisėjų kolegija  
 
k o n s t a t u o j a :  
 
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai  
 
CPK 353 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad kasacinis teismas, neperžengdamas kasacinio 
skundo ribų, patikrina apskųstus teismų sprendimus (nutartis) teisės taikymo aspektu, kartu yra 
saistomas pirmosios ir apeliacinės instancijų teismų nustatytų faktinių bylos aplinkybių. Nagrinėjant 
bylą kasacine tvarka, fakto klausimai analizuojami tiek, kiek reikalinga nustatyt i, ar šią bylą 
nagrinėję teismai tinkamai taikė proceso teisės normas, reglamentuojančias įrodymus, jų tyrimą ir 
vertinimą.  
 
Dėl jurisdikcijos ir taikytinos teisės, kai bankrutuojančios įmonės administratorius 
Lietuvoje pareiškia ieškinį užsienio valstybė s įmonei dėl neatsiskaitymo už patiektas prekes pagal 
pirkimo –pardavimo sutartį  
 
CPK 782 straipsnyje nustatyta teismo pareiga ex officio  patikrinti, ar byla teisminga 
Lietuvos  Respublikos teismams. Pirmosios instancijos teismas tiesiogiai taikė 2000 m. ge gužės 
29 d. Tarybos Reglamentą (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų. Apeliacinės instancijos teismas 
dėl šio reglamento taikymo pirmosios instancijos teismo sprendimo nekeitė ir plačiau dėl to 
6 
 
nepasisakė. Kasaciniame skunde jurisdikcijos klausimas nekeliam as, tačiau teisėjų kolegija 
ex officio  pasisako dėl pirmiau nurodyto Europos Sąjungos teisės akto taikymo.  
Tais atvejais, kai kyla klausimas dėl tarptautinės jurisdikcijos taikymo civilinėse ir 
komercinėse bylose, teismas turi išsiaiškinti, į kurio teisės akto reguliavimo sritį patenka pareikštas 
ieškinys. Teisėjų kolegija pažymi, kad nagrinėjamos bylos atveju aktualus Tarybos Reglamentas 
(EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo 
bei vykdymo užtikrin imo ir  bylą nagrinėjusių teismų taikytas pirmiau nurodytas Reglamentas Nr. 
1346/2000, kurio nuostatos Reglamento Nr. 44/2001 normų atžvilgiu laikytinos lex specialis . 
Reglamento Nr. 44/2001 1 straipsnio 2 dalies b punkte nustatyta: Šis reglamentas netaiko mas 
bankrotui, nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimo procesams, 
teisminėms priemonėms, kompromisiniams susitarimams ir panašioms byloms. Šio 
reglamento 2  straipsnio 1 dalyje įtvirtinta pagrindinė  jurisdikcijos taisyklė: Pagal šį 
reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, 
bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.  Reglamento 60 straipsnio 1 dalies a 
punkte nustatyta: Pagal šį reglamentą bendrovės arba kito juridinio asmens ar fizinių arba 
juridinių asmenų asociacijos nuolatinio buvimo vieta yra ten, kur yra jų: a) oficiali buveinės 
vieta <..>. Reglamento 71 straipsnis reglamentuoja konvencijų taikymo klausimą: 1. Šis 
reglamentas nedaro poveikio jokioms konvencijoms, kuriose dalyvauja valstybės narės ir 
kurios konkrečiose bylose reglamentuoja jurisdikciją arba teismo sprendimų pripažinimą ir 
vykdymą; 2. Siekiant vienodai aiškinti šio straipsnio 1 dalį, ji turi būti taikoma taip: a) pagal šį 
reglamentą valstybės narės, kuri dalyvauja konvencijoje dėl konkrečios bylos, teismui 
nedraudžiama prisiimti jurisdikcijos pagal minėtą konvenciją, netgi jei atsakovo nuolatinė 
gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, kuri  toje konvencijoje  nedalyvauja. Bet kuriuo 
atveju teismas, nagrinėjantis  ieškinio pareiškimą, taiko šio reglamento 26 straipsnį; 
b) konvencijoje dėl konkrečios bylos numatytą jurisdikciją valsty bėje narėje  vykdančio 
teismo priimti sprendimai kitose valstybėse narėse pripažįstami ir  vykdomi pagal šį 
reglamentą.  
Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio, reglamentuojančio tarptautinę jurisdikciją, 
1 dalyje nustatyta: Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų 
vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra 
priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė. Šio 
reglamento 44 straipsnio „Santykis su kitomis konvencijomis“ 3  dalies a punkte įtvirtinta: Šis 
reglamentas netaikomas: jokioje valstybėje narėje, jei ji nesuderinama su dėl bankroto atsiradusiomis  
prievolėmis, susijus iomis su kita konvencija, tos valstybės sudaryta su viena ar keliomis trečiosiomis 
šalimis prieš įsigaliojant šiam reglamentui. Pagal r eglamento 25 straipsnio 1 dalį: Teismo, kurio 
sprendimas dėl bylos iškėlimo pripažįstamas pagal 16 straipsnį, priimti sprendimai, susiję su bankroto 
bylos eiga ir užbaigimu, bei šio teismo patvirtinti kompromisiniai kreditorių ir skolininkų susitarimai 
taip pat yra pripažįstami be tolesn ių formalumų. Tokie sprendimai vykdomi pagal Briuselio konvencijos 
dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, su pakeitimais, padarytais 
konvencijomis dėl prisijungimo prie šios konvencijos, 31 –51 straipsnių nuostatas, išskyrus 34 straipsnio 
2 dalį; Pirmoji dalis taip pat taikoma teismo sprendimams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylos 
ir glaudžiai su ja susijusiems, net jei juos priima kitas teismas.  
Toks reguliavimas ES teisėje nesudaro pagrindo persidengti pirmiau nurodytų reglamentų 
taikymo sritims – ieškinys turi būti kvalifikuojamas kaip patenkantis į vieno iš jų reguliavimo sritį. 
Valstybės, Europos Sąjungos narės, nebeturi galimybių taikyti savo taisyklių, reglamentuojančių 
tarptautinės jurisdikcijos klausimus su bankrotu susijusiose bylose, jei ieškinys patenka į vieno iš 
šių reglamentų taikymo sritį. Europos Sąjungos Teisingumo Teismas (toliau – Teisingumo 
Teismas), aiškindamas 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismų 
sprendimų c ivilinėse ir komercinėse bylose (toliau – ir Briuselio konvencija) 1 straipsnio 2 dalies 
b punkte įtvirtintą išimtį, nurodė, kad ši konvencija (taigi ir Reglamentas Nr. 44/2001, nes Briuselio 
konvencija buvo jo pirmtakė), netaikoma ieškiniams, kuriais prad edamas bankrotas, bei kitiems, 
tiesiogiai iš bankroto bylos išplaukiantiems ir su ja glaudžiai susijusiems, ieškiniams 
7 
 
(žr. Teisingumo Teismo 1979 m. vasario 22 d. sprendimą Gourdain v. Nadler  byloje (C -133/78). Ši 
formuluotė buvo perkelta į Reglamentą Nr. 1346/2000, tačiau jame nenustatyta taisyklė, 
reglamentuojanti ieškinių, tiesiogiai kylančių iš bankroto proceso, jurisdikciją. Teisingumo Teismas 
išaiškino, kad valstybės narės, kurios terito rijoje iškelta bankroto byla, teismams taip pat suteikiama 
tarptautinė jurisdikcija nagrinėti tiesiogiai iš šios bylos išplaukiančius ir glaudžiai su ja susijusius 
ieškinius (Teisingumo Teismo 2009 m. vasario 12 d. sprendimas Seagon v. Deko Marty  byloje    
(C-339/07). Klausimas, ar ieškinys tiesiogiai išplaukia iš bankroto bylos ir (ar) yra glaudžiai su ja 
susijęs, sprendžiamas autonomiškai, t. y. remiantis EB teise ir Teisingumo Teismo suformuluotais 
dviejų reglamentų taikymo sričių atskyrimo kriterijais, kurie yra svarbūs nagrinėjamoje byloje:  
1) ar ieškinį gali pareikšti tik bankroto administratorius, taip preziumuojant, kad esama 
bankroto bylos, ar priešingai, ieškinį galėjo pareikšti skolininkas nepriklausomai nuo bankroto 
bylos egzistavimo (sprendimas  Gourdain byloje; 2009 m. rugsėjo 10 d. sprendimas German 
Graphics  byloje (C -292/08);  
2) ar ieškinys grindžiamas taisyklėmis, nukrypstančiomis nuo bendrųjų civilinės teisės 
taisyklių (žr. sprendimą Gourdain byloje;  2009 m. liepos  2 d. sprendimą SCT Indust ri byloje        
(C-111/08);  
3) ar ieškinio pateikimo senaties terminas yra nustatomas atsižvelgiant į konkretų bankroto 
bylos etapą (žr. sprendimą Gourdain  byloje);  
4) ar sėkmingas sprendimas yra palankus kreditorių visumai, nes padidėja įmonės, kuriai 
iškelta bankroto byla, aktyvai (sprendimai Gourdain ir Seagon  bylose).  
Pritaikius Teisingumo Teismo nustatytus kriterijus, negalima sutikti su pirmosios 
instancijos teismo argumentais, kad nagrinėjamas ieškinys pateko į Reglamento Nr. 44/2001 
(Briuselis I)  išimtį ir jurisdikcija nustatytina pagal Reglamento Nr. 1346/2000 taisykles. Bankroto 
administratorius pareiškė ieškinį dėl skolos priteisimo, kuri susidarė neatsiskaičius už prekes iki 
bankroto bylos iškėlimo. Ieškovo bankroto administratorius nenurodo, kad būtent dėl šio 
įsiskolinimo ieškovui iškelta bankroto byla. Tokį ieškinį ieškovas galėjo pateikti ir iki bankroto 
bylos iškėlimo. Nagrinėjamoje byloje ieškovo bankroto administratorius remiasi teisės normomis, 
reglamentuojančiomis pirkimą –pardavimą, at siskaitymą, taigi ieškinys paremtas bendrosiomis 
civilinės teisės normomis ir negrindžiamas vien bankroto teise, t. y. reikalavimo atsiradimas 
nepriklauso nuo bankroto bylos iškėlimo. Pažymėtina, kad bankroto administratorius turi teisę 
naudotis savo įgali ojimais, įskaitant teisę pareikšti ieškinį visose valstybės narėse (Reglamento Nr. 
1346/2000 18 straipsnio 1 dalis), todėl vien fakto, kad bankroto administratorius yra nagrinėjamos 
bylos šalis, nepakanka bylai kvalifikuoti kaip patenkančiai į Reglamento N r. 44/2001 išimtį, nes 
tokį ieškinį iki bankroto bylos iškėlimo galėjo pareikšti ir pats kreditorius. Teismai turėtų vertinti 
pareikštą ieškinį pagal visus pirmiau nurodytus Teisingumo Teismo suformuotus reglamentų 
taikymo sričių atskyrimo kriterijus ir ko nstatuoti, kad pareikštas ieškinys yra glaudžiai susijęs su 
bankroto byla, kartu – kad taikytina Reglamento Nr. 44/2001 išimtis, tik tada, jei nustatoma atitiktis 
visiems kriterijams. Šioje byloje darytina išvada, kad bankroto administratoriaus pareikštas 
reikalavimas nėra glaudžiai susijęs su bankroto byla, kad patektų į Reglamento Nr. 44/2001 
taikymo išimtį ir jo teismingumas būtų nustatomas pagal Reglamento Nr. 1346/2000 taisykles. 
Bankroto administratoriaus ieškinys vertintinas kaip civilinis ginčas, ky lantis iš netinkamo 
sutartinių įsipareigojimų vykdymo, ir jo teismingumas nustatomas pagal Reglamento Nr. 44/2001 
taisykles, t. y. taikytina pagrindinė jurisdikcijos (pagal oficialią juridinio asmens buveinės vietą) 
taisyklė.   
Bylos šalys 2008 m. sausio 2  d. sutartyje dėl prekių pirkimo –pardavimo susitarė, kad 
ginčai, kylantys iš šios sutarties, teismingi Lietuvos Respublikos teismams ir jų nagrinėjimui 
taikytina Lietuvos teisė (sutarties 6.3, 6.4 punktai). Taigi šioje byloje yra pagrindas konstatuoti, kad  
yra sutartinė išimtinė jurisdikcija, atitinkanti Reglamento Nr. 44/2001 23 straipsnio reikalavimus. 
Teisėjų kolegija konstatuoja, kad Lietuvos Respublikos teismai turi jurisdikciją nagrinėti pareikštą 
reikalavimą, bet tokia teisė paremta Reglamento Nr. 44 /2001 taisyklėmis, o ne jo taikymo išimtį 
nustatančiu Reglamentu Nr. 1346/2000.  
 
8 
 
Dėl sąlygų vienarūšiams priešpriešiniams reikalavimams įskaityti ir įrodymų vertinimo 
taisyklių pažeidimo  
 
Vienas įstatyme nustatyt ų prievolės pasibaigimo pagrindų – priešpriešinių vienarūšių 
reikalavimų įskaitymas. Pagal CK 6.130 straipsnio 1 dalį prievolė baigiasi, kai įskaitomas 
priešpriešinis vienarūšis reikalavimas, kurio terminas suėjęs arba kurio terminas nenurodytas ar 
apibūdin tas pagal pareikalavimo momentą. Įskaitymui pakanka vienos prievolės šalies pareiškimo 
(CK 6.131 straipsnio 1 dalis). Įskaitymo teisiniai padariniai atsiranda, t. y. prievolė pasibaigia, 
nepriklausomai nuo kitos prievolės šalies valios ir požiūrio į tokį k ontrahento veiksmą, tik būtina, 
kad kitai prievolės šaliai kontrahentas praneštų apie šį teisinį veiksmą ir kad būtų laikomasi CK 
6.130 straipsnio 1 dalyje nustatytų įskaitymo sąlygų  (žr. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių 
bylų skyriaus teisėjų kolegi jos 2013 m. birželio 25 d. nutartį, priimtą civilinėje byloje BUAB „Vėjo 
tiltas“ v. UAB „Mitnija“ , bylos Nr. 3K -3-347/2013). Teismų praktikoje nuosekliai pabrėžiama, kad 
įskaitymui atlikti turi būti šios sąlygos: pirma, prievolės šalys turi turėti viena kitai abipusių teisių ir 
pareigų, t. y. skolininkas kartu turi būti ir savo kreditoriaus kreditoriu s, o kreditorius – ir savo 
skolininko skolininkas; antra, šalių reikalavimai turi būti priešpriešiniai, t. y. šalys turi turėti 
reikalavimus viena kitai, o ne trečiajam asmeniui; trečia, šie šalių reikalavimai turi būti vienarūšiai, 
t. y. abiejų prievolių dalykas turi būti toks pat (pavyzdžiui, šalys viena kitai turi sumokėti pinigus, 
suteikti viena kitai tam tikras paslaugas ir pan.); ketvirta, abu reikalavimai turi galioti; penkta, abu 
reikalavimai turi būti vykdytini; šešta, abu reikalavimai turi būti ap ibrėžti. Nors įskaitymas galimas 
nepriklausomai nuo to, sutinka kita prievolės šalis su tokiu prievolės pasibaigimo būdu ar ne, kita 
prievolės šalis turi teisę ginčyti įskaitymo pagrįstumą teisme, įrodinėdama, kad nebuvo įstatyme 
nustatytų sąlygų, būtinų a tliekant įskaitymą (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus 
teisėjų kolegijos 2007 m. gruodžio 21 d. nutartis, priimta civilinėje byloje Sentovart Industrial 
Group LTD v. UAB „ Autostartas“ , bylos Nr. 3K -3-593/2007; 2009 m. birželio 26 d. nut artis, 
priimta civilinėje byloje UAB „ Baltisches Haus“ v. UAB „Mažoji prekybos agentūra“ , bylos Nr. 
3K-3-293/2009; 2010 m. sausio 4 d. nutartis, priimta civilinėje byloje UAB „ Alginora“ v. UAB 
„Transekspedicija“ , bylos Nr. 3K -3-9/2010).  
Kasatorius teigi a, kad apeliacinės instancijos teismas pažeidė įrodymų tyrimo ir vertinimo 
taisykles; nurodo, kad, siekdamas paneigti ieškovo pateiktos suvestinės, kuria rėmėsi teismai, 
priimdami procesinius sprendimus, duomenų teisingumą, pateikė teismui, be kitų naujų į rodymų 
(2012 m. gegužės 2 d. pažymų Nr. 1 ir Nr. 2, atsakovo sąskaitos AB „Swedbank“ išrašo), 2008 m. 
gruodžio 31 d. tarpusavio užskaitų aktus. Teisėjų kolegija pažymi, kad apeliacinės instancijos 
teismas turi teisę atsisakyti priimti naujus įrodymus, kuri e galėjo būti pateikti pirmosios instancijos 
teisme, išskyrus atvejus, kai pirmosios instancijos teismas nepagrįstai atsisakė juos priimti ar kai šių 
įrodymų pateikimo būtinybė iškilo vėliau (CPK  314 straipsnis). Šią bylą nagrinėjęs apeliacinės 
instancijos  teismas visus atsakovo pateiktus pirmiau nurodytus įrodymus priėmė, taigi privalėjo 
juos tirti ir vertinti laikydamasis įrodymų tyrimo ir vertinimo taisyklių. Pagal kasacinio teismo 
išaiškinimus, įrodymų vertinimas (CPK 185 straipsnis) reiškia, jog bet ko kios informacijos 
įrodomąją vertę nustato teismas pagal vidinį savo įsitikinimą, pagrįstą visapusišku ir objektyviu 
aplinkybių, kurios buvo įrodinėjamos proceso metu, išnagrinėjimu, vadovaudamasis įstatymais. 
Pagal CPK 176 straipsnio 1 dalį įrodinėjimo tik slas – tai teismo įsitikinimas, pagrįstas byloje 
esančių įrodymų tyrimu ir įvertinimu, kad tam tikros aplinkybės, susijusios su ginčo dalyku, 
egzistuoja arba neegzistuoja, t. y. faktą galima pripažinti įrodytu, jeigu byloje esančių įrodymų, 
kuriuos visapus iškai įvertino teismas, pagrindu susiformuoja teismo įsitikinimas, kad faktas buvo. 
Įrodinėjimo proceso baigiamasis etapas yra įrodymų įvertinimas. Įvertindamas įrodymus, teismas 
turi įsitikinti, ar pakanka įrodymų reikšmingoms bylos aplinkybėms nustatyti,  ar tinkamai šalims 
buvo paskirstyta įrodinėjimo pareiga, ar įrodymai turi ryšį su įrodinėjimo dalyku, ar jie leistini, 
patikimi, ar nebuvo pateikta suklastotų įrodymų, ar nepaneigtos pagal įstatymus nustatytos 
prezumpcijos, ar yra prejudicinių faktų; taip  pat reikia įvertinti kiekvieną įrodymą ir įrodymų visetą 
(žr., pvz., Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2008 m. vasario 
15 d. nutartį, priimtą civilinėje byloje A. M. v. DUAB „Baltijos garantas“ , bylos Nr.     3K -3-
9 
 
98/2008; 2009 m. gruodžio 22 d. nutartį, priimtą civilinėje byloje A. I. G. v. Kauno miesto 
savivaldybė , bylos Nr. 3K -3-588/2009; 2010 m. liepos 2 d. nutartį, priimtą civilinėje byloje R. Ž. v. 
M. P. ir kt. , bylos Nr. 3K -3-316/2010; kt.).  Tais atvejais, kai i š skirtingų byloje pateiktų įrodinėjimo 
priemonių gaunama prieštaringa informacija, teismas turi šį prieštaravimą išspręsti, t.  y. atsakyti į 
klausimą, kuria informacija (duomenimis) vadovautis, o kurią atmesti.  Tai atliekama įrodymų 
tyrimo ir vertinimo pr oceso metu.  Teismo sprendimas remtis vienais įrodymais ir jų pagrindu 
konstatuoti buvus ar nebuvus tam tikras bylos aplinkybes, o kitus įrodymus atmesti ir jais 
nesivadovauti, turi būti tinkamai motyvuotas  (žr. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2009 m. kovo 20 d. nutartį, priimtą civilinėje byloje UAB „JG Property 
developments“ v. V. K. , bylos Nr. 3K -3-99/2009).  
Iš skundžiamos nutarties turinio matyti, kad užskaitų aktus teismas vertino formaliai, nes 
pasisakė tik dėl šių įrodymų abejotinos įrodomosios galios, atsižvelgęs į aplinkybę, kad jie 
pasirašyti to paties asmens, atstovavusio įmonėms – šios bylos šalims. Teisėjų kolegija pažymi, kad 
toks įrodymų atmetimo pagrindimas nelaikytinas pakankamu. Juolab kad šis teismo argumentas 
prieštarauja pirmiau pateiktiems kasacinio teismo išaiškinimams, jog priešpriešinių vienarūšių 
reikalavimų įskaitymui pakanka vienos prievolės šalies pareiškimo, teisiniai padariniai atsiranda 
(prievolė pasibaigia) nepriklausomai nuo kitos priev olės šalies valios. Apeliacinės instancijos 
teismas įskaitymo aktų, atliktų iki bankroto bylos ieškovui iškėlimo, vertinimą padarė neatlikęs šių 
įrodymų visapusiško tyrimo, t. y. byloje nesant pirminių įrodymų, patvirtinančių ieškovo 
priešpriešinių prievol ių atsakovui buvimą, teismas, turėdamas abejonių dėl įskaitymo aktų 
įrodomosios galios, nepareikalavo atsakovo šiuos (pirminius įrodymus) pateikti, nenustatinėjo, ar 
apskritai buvo sąlygos įskaitymui atlikti – ar ieškovas turėjo pareigų atsakovui, o atsako vas – 
reikalavimų ieškovui, kokio pobūdžio šie reikalavimai (ar atitinka keliamus įskaitymui pagal CK 
6.130 straipsnį). Ieškovas atsiliepime į apeliacinį skundą dėl įskaitymo aktų pagrįstumo nepasisakė, 
tik nurodė, kad nėra pagrindo naujus įrodymus įtraukt i į bylą, nes tai užvilkintų bylinėjimosi 
procesą. Pažymėtina, kad byla apeliacinės instancijos teisme išnagrinėta rašytinio proceso tvarka, 
nors teismas, esant neaiškumų, turėjo teisę bylą nagrinėti žodinio proceso tvarka (CPK 321 
straipsnio 1 dalis, 322 straipsnis). Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad apeliacinės instancijos 
teismas, nors skundžiamoje nutartyje nurodė įrodymų tyrimo ir vertinimo taisykles, tačiau jas 
pažeidė, nes į bylą priimtų užskaitymo aktų tinkamai neištyrė ir neįvertino, iš esmės 
nemotyvuodamas juos atmetė, neišsiaiškino ieškovo pozicijos šių aktų pagrįstumo klausimu.    
Kasatorius taip pat teigia, kad įrodymų tyrimą ir vertinimą reglamentuojančių proceso 
teisės normų pažeidimas pasireiškė ir apeliacinės instancijos teismui nepašal inus prieštaravimų tarp 
suvestinėje ir atsakovo pateiktuose naujuose įrodymuose – 2012 m. gegužės 2 d. pažymose Nr. 1 ir 
Nr. 2 bei atsakovo sąskaitos AB „Swedbank“ išraše – esančių skirtingų duomenų apie atsakovo 
įsiskolinimą ieškovui; į suvestinę neįtrauk ti atsakovo ieškovui nuo 2008 m. sausio 1 d. iki 2008 m. 
gegužės 21 d. atlikti mokėjimai JAV doleriais, kurie atsispindi pateiktame sąskaitos išraše ir yra 
teisingai įtraukti į Pažymą Nr. 1. Apeliacinės instancijos teismas skundžiamoje nutartyje nurodė, 
kad suvestinė pagrįsta CMR važtaraščiais ir PVM sąskaitomis faktūromis, be to, jos duomenų 
teisingumą patvirtina atsakovo pateikti jo sąskaitos AB „Swedbank“ išrašai. Tokios išvados kelia 
abejonių, nes, susipažinus su suvestinės, sąskaitos išrašo ir Pažymos Nr. 1 duomenimis, matyti, kad 
ne visi suvestinės ir atsakovo pateikto sąskaitos išrašo duomenys sutampa: kaip teisingai nurodo 
kasatorius, banko patvirtinto sąskaitos išrašo 90 –92 puslapiuose atsispindintys atsakovo atlikti 
mokėjimai (dalis jų) į suvestinę  neįtraukti, o fiksuoti kaip įsiskolinimas. Teisėjų kolegija 
konstatuoja, kad apeliacinės instancijos teismas, tinkamai neištyręs ir šio naujai priimto įrodymo 
(sąskaitos išrašo), neišsprendęs klausimo dėl duomenų neatitikties bylos šalių pateiktuose 
skirtinguose šaltiniuose pašalinimo klausimo, padarė nepagrįstas išvadas dėl ieškovo reikalavimo 
pagrįstumo visa apimtimi. Pažymėtina, kad pirminiai ieškovo pateikti įrodymai – PVM sąskaitos 
faktūros bei CMR važtaraščiai – turi esminę reikšmę sprendžiant klausi mą, kuris šioje byloje 
nekeliamas, dėl ieškovo (tinkamo) prekių pagal sutartį pristatymo, ieškovo sutartinių prievolių 
atsakovui įvykdymo, o, sprendžiant byloje keliamą klausimą dėl tinkamo atsiskaitymo (sutartinių 
atsakovo įsipareigojimų ieškovui įvykdymo ), būtina išsamiai ištirti atsakovo pateiktą pirminį 
10 
 
įrodymą – banko sąskaitos išrašą ir tik tada spręsti, ar jis iš tiesų nepaneigia suvestinės, kuria, be 
kitų įrodymų, rėmėsi teismai, tenkindami ieškovo ieškinį, duomenų teisingumo. Taip pat 
atkreiptinas dėmesys į tai, kad, esant banko sąskaitos išrašo ir Pažymų Nr. 1 bei Nr. 2 duomenų 
sutapčiai, svarstytina, ar nėra pagrindo teismui nesiremti šiais išvestiniais atsakovo pateiktais 
įrodymais, argumentuojant vien tuo, kad jie sudaryti ir pateikti išskirtina i atsakovo, ant jų nėra 
ieškovo žymos, todėl duomenys gali būti ne visiškai tikslūs ir teisingi.  
 
Dėl kitų kasacinio skundo ir atsiliepimo į jį argumentų, kaip neturinčių esminės reikšmės 
nagrinėjamos bylos teisiniam rezultatui, teisėjų kolegija nepasisak o. 
 
Dėl procesinės bylos baigties  
 
Teisėjų kolegija konstatuoja, kad apeliacinės instancijos teismas pažeidė proceso teisės 
normas, reglamentuojančias įrodinėjimą ir įrodymų vertinimą, teismo sprendimo teisėtumą ir 
pagrįstumą (CPK 263 straipsnio 1 dalis), nukrypo nuo kasacinio teismo šių no rmų aiškinimo. Tai 
galbūt sudarė pagrindą neteisingam procesiniam sprendimui dėl bylos baigties, nes, tinkamai 
neištyrus įrodymų, kyla abejonių dėl įskaitymą reglamentuojančių teisės normų tinkamo taikymo.  
Dėl nurodytų priežasčių apeliacinės instancijos t eismo nutartis naikintina. Kadangi teismo 
procesiniam sprendimui priimti nepakanka byloje esančių aplinkybių ir būtina nustatyti naujų 
aplinkybių, tinkamai ir išsamiai ištirti byloje esančius įrodymus, o kasacinis teismas fakto klausimų 
nesprendžia (CPK 35 3 straipsnio 1 dalis), tai byla perduotina nagrinėti iš naujo apeliacine tvarka 
(CPK 359 straipsnio 1 dalies 5 punktas).  
 
Dėl bylinėjimosi išlaidų  
 
Pagal Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2014 m. sausio 30 d. pažymą apie išlaidas, 
susijusias su procesinių do kumentų įteikimu, kasacinis teismas patyrė 27,61 Lt tokių išlaidų. 
Kasaciniam teismui nusprendus, kad byla grąžintina apeliacinės instancijos teismui nagrinėti iš 
naujo, išlaidų, susijusių su procesinių dokumentų įteikimu, šalių bylinėjimosi išlaidų atlygi nimo 
klausimas paliktinas spręsti apeliacinės instancijos teismui kartu su kitų bylinėjimosi išlaidų 
paskirstymu (CPK 93, 96 straipsniai).  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,  vadovaudamasi 
Lietuvos Respublikos civilinio  proceso kodekso 359 straipsnio 1 dalies 5 punktu, 362 straipsniu,  
 
n u t a r i a  : 
 
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2013 m. birželio 21 d. 
nutartį panaikinti ir perduoti šiam teismui bylą nagrinėti iš naujo.  
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir įsiteisėja nuo 
priėmimo dienos.  
 
 
Teisėjai                   Gintaras Kryževičius  
 
 
                                Algis Norkūnas  
 
 
                                Janina Stripeikien ė