Civilinė byla Nr. 3K-3-421-916/2020  
Teisminio proceso Nr. 2-55-3-00069 -2020 -4 
Procesinio sprendimo kategorij os: 3.1.14.1 ;  
3.6.1.2   
(S)  
 
 
 
LIETUVOS AUKŠČIAUSIASIS TEISMAS  
 
N U T A R T I S  
LIETUVOS RESPUBLIKOS VARDU  
 
2020 m. lapkričio  11 d. 
Vilnius  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, susidedanti iš 
teisėjų  Danguolės Bublienės, Dalios Vasarienės (pranešėja) ir Vinco Versecko (kolegijos 
pirmininkas) ,   
teismo posėdyje kasacine rašytinio proceso tvarka išnagrinėjo civilinę bylą pagal ieškovo K. 
K. kasacinį skundą dėl Lietuvos apeliacinio teismo 2020 m. balandžio 8 d. nutarties  peržiūrėjimo, 
kuria išspręstas ieškovo K. K. ieškinio atsakovams A. P. ir A. B.  (A. B. ), dalyvaujant trečiajam 
asmeniui be savarankiškų reikalavimų Čekijos Respublikoje registruotai bendrovei „BEG -Prague  
s.r.o“, dėl sutarties pripažinimo negaliojančia priėmimo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo 
klausimas.  
 
Teisėjų kolegija  
 
n u s t a t ė :  
 
I. Ginčo esmė  
 
1. Kasacinėje byloje sprendžiama dėl  teisės normų, reglamentuojančių  ieškinio dalyką, 
tarptautinės jurisdikcijos taisykles, aiškinimo ir taikymo .  
2. Ieškovas prašė teismo : pripažinti apsimestiniu (niekiniu) trečiojo asmens – bendrovės „BEG -
Prague s.r.o. “ 1995 m. spalio 9 d. akcijų perleidimo sutarties dalį, kuria akcijas įgijusiu asmeniu 
nurodyta atsakovė A. P. ; taikyti ginčijamos akcijų perleidimo sutarties dalies pripažinimo 
apsimestiniu (niekiniu) sandoriu teisines pasekmes  – pripažinti S. K. tikruoju t rečiojo asmens 
bendrovės „ BEG -Prague s.r.o. “ akcijų įgijėju ir vieninteliu akcininku per laikotarpį nuo akcijų 
įsigijimo 1995 m. spalio 9 d. iki jo mirties 2019 m. sausio 16 d., o nuo 2019  m. sausio 17 d. (po 
S. K. mirties) trečiojo asmens bendrovės „ BEG -Prague s.r.o. “ vieninteliu akcininku pripažinti 
ieškovą K. K. , kaip vienintelį S. K. turto paveldėtoją.  
3. Ieškinio reikalavimams užtikrinti ieškovas prašė taikyti laikinąsias apsaugos priemones – 
uždrausti atsakovei A. P. disponuoti trečiojo asmens akcijomis bei priimti akcininko 

   2 
sprendimus, uždrausti naudotis visomis trečiojo asmens akcijų suteikiamomis teisėmis iki 
teismo sprendimo šioje byloje įsiteisėjimo. Ieškovas taip pat prašė uždrausti trečiajam asmeniui 
disponuoti ieškovo nurodytu nekilnojamuoju turtu , esančiu Pr ūhonic ės ir Holės prie Prūhonic ės 
kadastrinėse vietovėse, Pr ūhonic ės savivaldybėje, registruotu Centrinės Bohemijos regiono 
kadastro tarnyboje vakarų Prahos kadastro filiale , taip pat uždrausti trečiajam asmeniui 
disponuoti kitu savo turtu, jei  tai turėtų esmin ę įtaką šio asmens turto visumai ar turtinėms 
teisėms.  
4. Ieškovas nurodė, kad tikrasis trečiojo asmens Čekijos Respublikoje registruotos bendrovės 
„BEG -Prague s.r.o. “ akcijų savininkas buvo jo miręs tėvas S. K. , kuris turėjo nekilnojamojo 
turto – du namus su žemės sklypais Prahoje, Čekijoje, o juridinis asmuo „BEG -Prague s.r.o. “ 
Čekijoje 1995 m. gegužės 22 d. buvo įsteigtas ieškovo tėvo turtui įgyti ir eksploatuoti. 
Nekilnojamajam turtui įsigyti lėšas bendrovei pervedė ieškovo tėvas ir jo įmonės, atsakovė A. P. 
į Prahos namų įgijimą ir išlaikymą neinvestavo. Minimas nekilnojamasis turtas  – vienintelis 
trečiojo asmens nuosavybės teise valdomas turtas, jokio kito turto be ndrovė neturi ir jokios kitos 
ūkinės komercinės veiklos, išskyrus Prahos namų priežiūrą ir išlaikymą, nevykdo.  
5. Atsakovė A. P. buvo ieškovo tėvo pusseserė, juos abu dėl bendrovės „BEG -Prague s.r.o. “ ir jos 
valdomo turto bei akcijų faktiškai siejo atstovavi mo teisiniai santykiai. Po tėvo mirties ieškovas 
kreipėsi į atsakovę dėl trečiojo asmens akcijų ir bendrovės valdomų Prahos namų juridinės 
kontrolės grąžinimo, tačiau atsakovė pareiškė, kad velionis jai padovanojo Prahos namus. 
Ieškov o įsitikinimu, ginčo 1 995 m. spalio 9 d. sutartis yra apsimestinė (Lietuvos Respublikos 
civilinio kodekso (toliau – CK) 1.87 straipsnis).  
 
II. Pirmosios ir a peliacinės instancijos teism ų procesini ų sprendim ų esmė  
 
6. Vilniaus apygardos teismas 2020 m. kovo 5 d. nutartimi ieškovo ieškinį atsisakė priimti, netaikė 
laikinųjų apsaugos priemonių.  
7. Teismas vertino,  kad ieškovas prašo pripažinti negaliojančia atsakovų 1995 m. spalio 9 d. 
Prahoje sudarytą sutarties dėl verslo dalies perleidimo dalį, kuria atsakovė (perėmėja) 
neatlygintinai perėmė Čekijos Respublikoje įsteigtos ir įregistruotos bendrovės „BEG -Prague 
s.r.o. “ verslo dalį pagal vienintelio bendrovės dalyvio (atsakovo) A. B. 1995 m. spalio 9 d. 
Prahoje įvykusio visuotinio susirinkimo nutarimą  ir tokiu būdu prisijungė prie šios bendrovės 
steigimo akto. Ginčijama sandorio dalis – verslo dalies , t. y.  100 procentų Čekijos Respublikoje 
įsteigtos ir įregistruotos bendrovės įstatinio kapitalo , perleidimas atsakovei, teigiant , jog minima 
verslo dalis ir įstatinis bendrovės kapitalas ginčo sutartimi perėjo ne atsakovei, o ieškovo 
velioniui tėvui S. K. . Ieškovas pareiškė išvestinį reikalavimą – minimo finansinio turto 
savininku (vieninteliu akcininku ) pripažinti jį , kaip vienintelį 2019 m. sausio 16 d. mirusio S. K. 
įpėdinį.  
8. Teismas nustatė, kad ieškovo gyvenamoji vieta yra Šveicarijoje, atsakovės A. P. (B.) – Lietuvos 
Respublikoje, atsakovo A. B. – Čekijos Respublikoje. Bendrovės „BEG -Prague s.r.o. “, kurios 
verslo dalis (įstatinis kapitalas) ginčo sutartimi perleista pagal Čekijos Respublikos teisę, 
registracijos adresas yra Čekijos Respublikoje. Ginčo sutartis  sudaryta Čekijos Respublikoje. 
Nekilnojamasis turtas, kuris priklauso bendrovei „BEG -Prague s.r.o. “ ir kurio juridinę kontrolę 
ieškovas siekia įgyti ginčydamas sandorį , yra Čekijos Respublikoje.  
9. Teismas konstatavo, kad nors ieškinyje ieškovas tiesiogiai r eikalavimo bendrovei  
„BEG -Prague  s.r.o.“ nereiškia, ginčo pobūdis ir dalykas neatsiejamai susiję su šio juridinio 
asmens valdymo organo sprendimu, nes ieškovas faktiškai kvestionuoja bendrovės valdymo 
organo sprendimą dėl verslo dalies (bendrovės įstatini o kapitalo) perleidimo ginčo sutartimi  
atsakovei bei prašo ginčo objekto nuosavybę pripažinti jo velioniui tėvui, taip pat  reiškia 
   3 
išvestinį reikalavimą vieninteliu ginčo objekto – verslo dalies ar bendrovės įstatinio kapitalo 
savininku pripažinti jį paga l Ženevos notarų rūmų 2019 m. vasario 14 d. ieškovui kaip 
vieninteliam paveldėtojui išduotą Paveldėjimo teisės patvirtinimo aktą.  
10. Teismas , remdamasis 2007 m. spalio 30 d. Lugano konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo 
sprendimų civilinėse ir komercinėse by lose pripažinimo ir vykdymo (toliau – Lugano 
konvencija) 6 skirsnio 22 straipsnio 2 dalies nuostatomis bei 2012 m. gruodžio 12 d. Europos 
Parlamento ir Tarybos Reglamento dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir 
komercinėse bylose pripažinimo ir  vykdymo Nr. 1215/2012 (toliau – ir Reglamentas 
1215/2012 ) 24 straipsnio 2  dalies, 27 straipsni o nuostatomis, sprendė, jog ieškovo ieškinys dėl 
reikalavimo iš esmės susijęs su byla, kuri priskiriama išimtinei Čekijos Respublikos teismų 
jurisdikcijai , taigi teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškovo ieškinį.  
11. Įvertinęs materialiojo subjektinio reikalavimo dėl dvišalio sandorio pripažinimo negaliojančiu 
pobūdį, teismas konstat avo, kad teismo sprendimas, kuriuo bus išspręsti ieškovo ieš kinio 
reikalavimai, bus nedalomai susijęs su abiejų atsakovų – sandorio šalių, taip pat su trečiojo 
asmens teisėmis ir pareigomis. Taigi tiek, kiek susiję su reikalavimo dėl 1995 m. spalio 9 d. 
verslo dalies (įstatinio kapitalo) perleidimo sutarties pripaž inimo negaliojančia išsprendimu, 
egzistuoja absoliutus privalomasis procesinis bendrininkavimas , šio  reikalavimo pagrįstumo 
klausimas gali būti išspręstas tik abiem bendrininkams (atsakovams) kartu dalyvaujant (esant 
įtrauktiems) civilinės bylos pagal tokį  reikalavimą procese ( Lietuvos Respublikos civilinio 
proceso kodekso (toliau – ir CPK ) 43 straipsnio 1 dalies 2 punktas, 44 straipsnio 3 dalis). Pagal 
specialiosios jurisdikcijos taisykles, įtvirtintas tiek Lugano konvencijoje, tiek Reglamente 
1215/2012 , asmeniui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, 
ieškinys kitoje valstybėje narėje gali būti pareikštas atitinkamos prievolės įvykdymo vietos 
teismuose, kai byla kyla iš sutarčių. Teismas nusprend ė, kad fizinių asmenų sudaryta ve rslo 
perleidimo sutartis priskirtina šiame punkte nurodytoms sutartims. Tam, kad būtų nustatyta 
prievolės įvykdymo vieta , vertinama prievolė, atitinkanti iš sutarties kylančią ieškovo teisę, 
kuria grindžiamas ieškinys ; tokios prievolės įvykdymo vieta turi būti suprantama pagal 
reikalavimui taikytiną materialiąją teisę, o ši nustatoma pagal teismo tarptautinės privatinės 
teisės taisykles.   
12. CK 1.87 straipsnio nuostata, kuria remiasi ieškovas, yra materialinio pobūdžio teis ės norma, 
reglamentuojanti teisines pasekmes, kylančias tuo atveju, kai konkretus sandoris (sandoriai) 
pripažįstamas apsimestiniu. Būtina prielaida taikyti verslo dalies perleidimo sutarties bei 
prisijungimo prie bendrovės steigimo sutarties teisinius sant ykius reglamentuojančias teisės 
normas ieškovo ginčijamiems sandoriams yra ieškovo ginčijamų sandorių pripažinimas 
apsimestiniais.  Taigi, teismas, taikantis CK 1.87 straipsnį, visų pirma turi būti kompetentingas 
spręsti dėl atitinkamų sandorių pripažinimo apsimestiniais. Ieškovas nepateikė jokių argumentų, 
leidžiančių spręsti dėl reikalavimo pripažinti jo ginčijamus sandorius (ginčo sutartį, 
prisijungimą prie bendrovės steigimo akto ir betarpiškai  kvestionuojamą bendrovės valdymo 
organo sprendimą) apsimesti niais priskyrimo Lietuvos teismų jurisdikcijai. Teismas vertino, 
kad, neturėdamas jurisdikcijos spręsti dėl konkrečių sandorių pripažinimo apsimestiniais, 
teismas neturi pagrindo tarp šalių susiklosčiusiems teisiniams santykiams taikyti 
CK 1.87 straipsnį ir dėl ieškovo reikalavimų teismingumo spręsti pagal ieškovo įrodinėjamą, 
tačiau teismo dar nepatvirtintą šalis siejantį teisinį santykį. Šalių ginčas vyksta būtent dėl 
turtinės teisės – sudarytas ginčijamas sandoris lėmė, kad atsakovė įgijo turt inę teisę į bendrovę 
„BEG -Prague s.r.o. “, kuri yra ne Lietuvos Respublikoje. Ieškovas neįrodinėjo, kad bendrovė 
„BEG -Prague s.r.o. “ Lietuvoje turi buveinę ar nekilnojamojo turto, bendrovės nekilnojamasis 
turtas ar daiktinės teisės taip pat yra Čekijos Resp ublikoje . Teismas priėjo išvadą, kad, esant 
privalomam asmenų materialiniam teisiniam bendrininkavimui bei procesiniam teisiniam 
bendradarbiavimui atsakovų atžvilgiu, nėra teisinio pagrindo konstatuoti CPK įtvirtintą pagrindą 
Lietuvos teismams prisiimti ta rptautinę jurisdikciją nagrinėti ieškovo ieškinį.  
13. Lietuvos apeliacinis teismas, išnagrinėjęs ieškovo atskirąjį skundą, 2020 m. balandžio 8 d. 
   4 
nutartimi Vilniaus apygardos teismo 2020 m. kovo 5 d. nutartį paliko nepakeistą .  
14. Teismas nurodė, kad b endroji jurisdikcijos taisyklė, pagal kurią ieškiniai turi būti reiškiami 
(bylos keliamos) atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos (buveinės) valstybėje,  nustatyta 
Lugano konvencijos 2 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento 1215/2012  4 straipsnio 1 dalyje. 
Iš bylos duomenų teismas nustatė, kad atsakovai ginčo sutartimi susitarė, jog sutarčiai yra 
taikoma Čekijos Respublikos teisė , tačiau šalys nesusitarė dėl ju risdikcijos. Pirmosios 
instancijos teismas, įvertinęs tai, kad ieškovo reikalavimas yra susijęs su trečiojo asmens 
valdymo organo sprendimu dėl verslo dalies perleidimo atsakovei , sprendė, kad pagal Lugano 
konvencijos 6 skirsnio 22 dalį ir Reglamento 1215/ 2012  24 straipsnio 2 dalį ieškinys 
priskiriamas išimtinei Čekijos Respublikos jurisdikcijai. Vertinant išimtinės jurisdikcijos 
taisyklės apimtį, atsižvelgtina į tai, kad išimtinės jurisdikcijos taisyklės pakeičia bendrąją 
taisyklę dėl jurisdikcijos nustaty mo pagal atsakovo gyvenamąją vietą, taip pat atsižvelgtina į 
specialiąsias jurisdikcijos taisykles. Atsižvelg damas  į Lugano konvencijos  ir Reglamento 
1215/2012  24 straipsnio 2 punkto turinį , teismas sprendė, kad jame nurodyti pagrindai yra 
baigtinio pobūdžio ir turi būti taikomi siaurai – nei Lugano konvencijoje, nei Reglamente 
1215/2012  nenu statyta galimybės išplėsti išimtinės jurisdikcijos taikymo taisyklių taikant 
analogiją ar bet kokią kitą techniką. Išimtinės  jurisdikcijos taisyklei taikyti nepakanka, kad 
ieškinio reikalavimas būtų kaip nors susijęs su juridinio asmens valdymo organų priimtais 
sprendimais, Lugano konvencijos 22 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad į jo taikymo 
sritį patenka tik tos by los, kuriose viena šalis ginčija bendrovės organo sprendimo galiojimą 
remdamasi taikytina bendrovių teise arba jos organų funkcijas apibrėžiančiomis įstatų 
nuostatomis. Reglamento 1215/2012  24 straipsnyje nustatytos jurisdikcijos taisyklės yra 
išimtinės, j ų sąrašas yra baigtinis, todėl jų negalima aiškinti plačiau, nei to reikalauja jomis 
siekiamas tikslas. Plačiai aiškinant Reglamento  1215/2012  24 straipsnio 2 punktą, t. y. taip, kad 
jis būtų taikomas visiems ginčams, kuriuose kyla klausimas dėl bendrovės valdymo organų 
sprendimo galiojimo, būtų prieštaraujama  vienam iš bendrų šio reglamento tikslų, kad 
jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos, ir  teisinio saugumo principui, be to, platus 
24 straipsnio 2 punkto aiškinimas nebūtų suderinamas ir su š ios nuostatos tikslu centralizuoti 
jurisdikciją nagrinėti ginčus dėl bendrovės egzistavimo ir jos valdymo organų nutarimų 
galiojimo, siekiant išvengti prieštaringų sprendimų.  
15. Teismas pažymėjo, kad CK 1.87 straipsnio nuostata yra materialinio  pobūdžio , ji reglamentuoja 
teisines pasekmes, kylančias tuo atveju, kai konkretus sandoris pripažįstamas apsimestiniu. 
Taigi, būtina prielaida taikyti sutartinius teisinius santykius reglamentuojančias teisės normas 
ginčo s andoriui yra jo pripažinimas apsimestiniu.  Nepaisant to, kad niekinis sandoris negalioja 
ir nesant šiuo klausimu priimto teismo sprendimo , tam, kad pagrindas pripažinti sandorį 
niekiniu būtų akivaizdus (ir kad jį teismas galėtų konstatuoti procesiniame sprendime), būtina, 
jog tokį pagrindą patvirtinanč ios aplinkybės būtų nustatytos (ištirtos, išnagrinėtos ir įvertintos) 
laikantis CPK įtvirtintų reikalavimų (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2019 m. sausio 15 d. 
nutartis civilinėje byloje Nr. e3K -3-89-915/2019). Taigi, teismas, taikantis CK 1.87 straipsnį, 
visų pirma turi būti kompetentingas spręsti dėl atitinkamų sandorių pripažinimo apsimestiniais.  
Ieškovas, teismo vertinimu, nepateikė argumentų, leidžiančių spręsti dėl reikalavimo pripažinti 
ginčo sandorį apsimestiniu priskyrimo Lietuvos teismų jurisdikcij ai. Neturėdamas jurisdikcijos 
spręsti dėl konkrečių sandorių pripažinimo apsimestiniais, teismas neturi pagrindo, 
spręsdamas  jurisdikcijos klausimą, tarp šalių susiklosčiusiems teisiniams santykiams taikyti 
CK 1.87 straipsnį ir dėl  ieškovo reikalavimų teis mingumo spręsti pagal įrodinėjamą, tačiau 
teismo dar nepatvirtintą šalis siejantį teisinį santykį.  
16. Spręsdamas dėl ieškovo argumentų, kad pagal Lugano konvencijos 6 straipsnio 1 dalį jis gali 
pasirinkti, kurios valstybės teisme pareikšti reikalavimą atsako vams , teismas pažymėjo, jog 
ieškovas siekia nuginčyti 1995 m. spalio 9 d. Čekijos Respublikoje sudarytą sutartį dėl verslo 
dalies perleidimo, kuria atsakovė A. P. iš atsakovo A. B. perėmė Čekijos Respublikoje 
įregistruotos bendrovės „BEG -Prague s.r.o. “ verslo dalį, tačiau byloje pagal ieškinyje 
   5 
nurodomas faktines aplinkybes bei kitus rašytinius duomenis , teismo vertinimu, galima daryti 
išvadą, kad tokiu pasirinktu teisminės gynybos būdu ieškovas faktiškai siekia trečiojo asmens 
nekilnojamojo turt o, esančio Čekijos Respublikoje, nuosavybės teisių patvirtinimo jam kaip 
įpėdiniui. Tenkinus ieškinį, ieškovas galėtų įgyti visą bendrovės „ BEG -Prague s.r.o. “ 
kilnojamąjį ir nekilnojamąjį turtą ir kitas turtines teises, todėl pagal Lugano konvencijos 
6 straipsnio 4 dalį bylos, susijusios su daiktinėmis teisėmis į nekilnojamąjį turtą, nagrinėtinos 
šios konvencijos privalančios laikytis valstybės, kurioje yra turtas, teisme, t aigi, kaip teisingai 
konstatavo pirmosios instancijos teismas, taikytina išimtinė ju risdikcija ir ieškinys turėtų būti 
reiškiamas Čekijos Respublikos teisme (Lugano konvencijos 22 straipsnio 2 dalis, 
Reglamento  1215/2012  24 straipsnio 2 punktas ; CPK 786 straipsnis).  
 
III. Kasacinio skundo  teisiniai argumentai  
 
17. Kasaciniu skundu ieškovas prašo panaikinti Lietuvos apeliacinio teismo 2020 m. balandžio 8 d. 
nutartį ir Vilniaus apygardos teismo 2020 m. kovo 5 d. nutartį bei perduoti klausimą dėl ieškovo 
ieškinio priėmimo pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo . Kasacinis skundas 
grindžiamas šiais argumentais:  
17.1. Teismai pažeidė ieškovo teisę į teismin ę gynybą, nes be teisinio pagrindo atsisakė priimti 
jo ieškinį. Tai suponavo Lietuvos Respublikos Konstitucijos 30 straipsnio 1 dalies, 
CPK  5 straipsnio, Lietuvos Respublikos teismų įsta tymo 4 straipsnio, Žmogaus teisių ir 
pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 1 dalies pažeidimą, nukrypimą nuo 
kasacinio teismo formuojamos praktikos. Teismai atsisakė iškelti bylą pagal ieš kovo 
ieškinį, tokį atsisakymą grįsdami ieškovo mater ialinio reikalavimo vertinimu, kuris gali būti 
atliekamas bylos nagrinėjimo metu, ne ieškinio priėmimo stadijoje. Nors ieškinio 
materialinis reikalavimas šiuo atveju yra sandorio pripažinimas negaliojančiu (ieškovas 
prašo teismo pripažinti 1995 m. spalio 9  d. akcijų perleidimo sutarties dalį ta apimtimi, 
kuria akcijų įg ijėja nurodyta atsakovė, apsimestiniu (niekiniu) sandoriu), teismai nusprendė, 
kad ieškovo materialinis reikalavimas yra susijęs su bendrovės „BEG -Prague s.r.o. “ organo 
sprendimu dėl verslo d alies perleidimo atsakovei ir kad ieškovas siekia įgyti daiktines teises 
į bendrovės valdomą turtą , ir taikė atitinkamas jurisdikcijos taisykles . Ieškovas neginčija 
bendrovės organo sprendimo, nereikalauja priteisti jam kokias nors daiktines teises.  
17.2. Teisma i nepagrįstai pl ačiai  aiškino ir taikė Lugano konvencijos 6 skirsnio 22 straipsnyje, 
Reglamento 1215/2012  24 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas išimtinės jurisdikcijos taisykles. 
Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau – ir ESTT) konstatuota, kad išimtinės  
jurisdikcijos taikymui nepakanka, jog byla būtų kaip nors susijusi su bendrovės organo 
sprendimu ( žr. 2008 m. spalio 2 d. sprendimą byloje C -372/07, 2014 m. spalio 23 d. 
sprendim ą byloje C -302/13 ). Ieškovo ieškinys nėra tiesiogiai susijęs su bendrovės organo 
sprendimo pripažinimu negaliojančiu, ieškinio dalykas nėra tokio sprendimo neteisėtumas  
(nes sprendimas ieškovui nesukuria teisių ir pareigų, žr. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 
2014  m. birželio 30 d. nutartį civilinėje byloje Nr. 3K -3-368/2 014). Teismai netinkamai 
identifikavo ieškinio dalyką. Visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimas ir sandoris yra 
savarankiški juridiniai faktai, kurių kiekvienas gali būti ginčijami atskirai. Teismai, 
konstatuodami, kad šis ginčas yra nagrinėtinas Čekijo s teismuose , ir motyvuodami  tuo, jog 
šioje byloje keliamas klausimas dėl bendrovės organo sprendimo pripažinimo 
negaliojančiu, iš esmės pakeitė ieškinio dalyką bei peržengė ieškinio ribas. Teismas privalo 
ginčą spręsti pagal ieškovo pareikštus reikalavimus , negali pats nei suformuluoti, nei 
pakeisti ieškinio dalyko (pvz., negali priteisti šaliai to, ko ji neprašo, arba priteisti daugiau, 
nei šalis prašo) ar faktinio pagrindo (negali savo sprendime remtis tokiais faktais, kurių 
šalys teismui nenurodė, ir įro dymais, kurių byloje nėra) (žr. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 
2010 m. birželio 14 d. nutartį civilinėje byloje Nr. 3K -3-176/2010).  
   6 
17.3. Apeliacinės instancijos teismas nepagr įstai nusprendė, kad ginčui taikytina Lugano 
konvencijos 6 straip snio 4 dalyje nustaty ta jurisdikcijos taisyklė.  Ieškovas nereiškia 
reikalavimo, susijusio su siekiu įgyti kokias nors daiktines teises.  Teismas nepagrįstai 
plačiai aiškina jurisdikcijos taisykles.  
17.4. Teismai nukrypo nuo kasac inio teismo išaiškinimų dėl teisės normų, reglamentuoja nčių 
tarptautinio teismingumo taisykles, kai civilinės bylos procesui būdingas absoliutus 
privalomasis procesinis bendrininkavimas, o bendraatsakov ių buveinės yra skirtingose 
valstybės e, aiškinimo ir taikymo.  Teismai nepagrįstai suvaržė ieškovo teisę rinkt is teismų 
jurisdikciją pagal abipusės jurisdikcijos taisykles, esant privalomam procesiniam 
bendrininkavimui. Tiek Lugano konvencijos 2 skirsnio 6 straipsnio 1 dalyje, tiek 
Reglamento 1215/2012  8 straipsnio 4 dalyje įtvirtin ta ieškovo teisė rinktis, kurio atsakovo 
valstybės teismuose turėtų būti reiškiami reikalavimai abiem atsakovams, esant abipusės 
jurisdikcijos galimybėms . Nagrinėjamu atveju egzistuoja visos Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo 2018 m. gruodžio 6 d. nutart yje civilinėje byloje Nr . e3K -3-431-1075/2018  
nurodytos sąlygos, kurios suponuoja ieškinio teismingumą Lietuvos Respublikos teismui. 
Nesant duomenų, kad Čekijos teismuose būtų priimti nagrinėti analogiški reikalavimai, 
kurie keliami ieškovo ieškinyje, teismai nepagrįstai atsisakė  priimti ieškinį. Be to, būtent 
atsakovės atžvilgiu pareikštas esminis ieškinio reikalavimas, jos nuolatinė gyvenamoji vieta 
yra Lietuvoje, taigi egzistuoja aiškus kilusio ginčo ir Lietuvos ryšys.   
17.5. Teismai paneigė Vilniaus apygardos teismo 2019 m. spalio 3 d. nutarties res judicata  
(galutinis teismo sprendimas) galią – šioje nutartyje buvo konstatuota  Lietuvos teismų 
jurisdikcija.  Teismas nustatė, kad egzistuoja atsakovų daugetas ir, remiantis Lugano 
konvencijos nuostatomis, ieškovas turi teisę pasirinkti,  kurio iš atsakovų gyvenamosios 
vietos valstybėje reikšti ieškinį. Šioje nutartyje pateikti išaiškinimai turi horizontalų poveikį 
tam pačiam teismui , kuris turėjo vadovautis ankstesniu procesiniu sprendimu ir ieškinį 
priimti .  
    
Teisėjų kolegija  
 
k o n s t a t u o j a :  
 
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai  
 
Dėl tarptautinio teismingumo taisyklių nustatymo ginčo teisiniams santykiams  
 
18. Teismingumo taisyklių reiškiant ieškinį laikymasis yra būtinoji teisės kreiptis į teismą teisminės 
gynybos įgyvendinimo sąlyga (CPK 5 straipsnis). Teismas, spręsdamas ieškinio priėmimo 
klausimą, privalo savo iniciatyva (lot. ex officio ), be kita ko, patikr inti, ar ieškinys yra 
pareikštas, laikantis teismingumo taisyklių, t. y. ar teismas  turi jurisdikciją nagrinėti pareikštą 
ieškinį. Pažymėtina, kad toks patikrinimas teismo iniciatyva atliekamas, nepriklausomai nuo 
sprendžiamo teismingumo klausimo pobūdžio,  t. y. nepriklausomai nuo to aspekto, ar 
sprendžiamas nacionalinio ar tarptautinio (egzistuojant užsienio elementui) teismingumo 
klausimas – teismo pareiga savo iniciatyva spręsti nacionalinio teismingumo klausimą išplaukia 
iš CPK 115 ir 137 straipsnių nuo statų, o tarptautinio teismingumo klausimą – expressis verbis 
(tiesiogiai) iš CPK 782 straipsnio nuostatų. Teismo pripažinimas, kad jis neturi jurisdikcijos 
nagrinėti pareikštą ieškinį, sukelia atitinkamas procesines teisines pasekmes, kurios priklauso 
nuo proceso stadijos, kurioje identifikuojamas jurisdikcijos neturėjimas: ieškinys nepriimamas, 
   7 
jeigu teismas, spręsdamas ieškinio priėmimo klausimą, nustato, kad jis neturi jurisdikcijos 
nagrinėti tokį ieškinį (CPK 137  straipsnio 2 dalies 2 punktas), arba pa liekamas nenagrinėtas, 
jeigu jurisdikcijos neturėjimas identifikuojamas po civilinės bylos iškėlimo (CPK 296 straipsnio 
1 dalies 12 punktas, 782  straipsnis). Teismingumo taisyklių laikymasis yra ne tik būtinoji teisės 
kreiptis į teismą teisminės gynybos įg yvendinimo sąlyga, bet ir būtinoji teisminės gynybos 
pažeistoms teisėms apginti taikymo sąlyga (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2018 m. 
gruodžio  6 d. nutartis civilinėje byloje Nr. e3K -3-431-1075/2 018, 17 punktas ).  
19. K. K. (ieškovas ) kreipėsi į teismą prašydamas pripažinti apsimestiniu atsakovų A. B. ir A. P. 
sudarytą akcijų perleidimo sutarties dalį, kuria akcijas įgijusiu asmeniu nurodyta atsakovė A. P. , 
ir taikyti sandorio negaliojimo padarinius – pripažinti S. K. tikruoju trečiojo asmens bendrovės 
„BEG -Prague s.r.o. “ akcijų įgijėju ir vieninteliu akcininku per laiko tarpį nuo akcijų įsigijimo 
1995 m. spalio 9 d. iki S. K. mirties, o nuo šio momento vieninteliu akcininku pripažinti 
ieškovą, kaip vienintelį S. K. turto paveldėtoją.  Ieškovo K. K. gyvenamoji vieta nurodyta 
Ženevoje, Šveicarijoje, o  dviejų atsakovų – Europos Sąjungoje: A. P. – Vilniuje, Lietuvoje, o A. 
B. – Prahoje, Čekijoje, taigi, atsižvelgiant į tai, kad ieškovas ir atsakovai gyvena skirtingose 
valstybėse , konstatuotina, kad ginče egzistuoja tarptautinis elementas.  
20. Kasacinio teism o praktikoje pabrėžiama, kad teismas , gavęs ieškinį su tarptautiniu elementu, 
pirma, turi nustatyti ieškinio dalyką . Tam, kad būtų nustatytas tarptautinės jurisdikcijos 
klausimo išnagrinėjimui taikytinas teisės aktas, pirmiausia  turi būti nustatyti konkreč iai bylai 
aktualūs dalyvaujančių byloje asmenų (pvz., atitinkamos šalies buveinės vieta ir kt.) bei ginčo 
dalyko duomenys, pagal juos įvertinama, koks tarptautinės jurisdikcijos pagrindas yra aktualus 
(pvz., žalos atsiradimo vieta, prievolės vykdymo vieta ir kt.). Šių duomenų pagrindu teismas 
nustato susijusią valstybę (susijusias valstybes). Antra , teismas nustato, kokia teisės aktų grupė 
(Europos Sąjungos reglamentai, tarptautinės sutartys, nacionaliniuose teisės aktuose įtvirtintos 
tarptautinės privatinė s teisės normos) aktuali tarptautinės jurisdikcijos nustatymui dėl 
atitinkamo reikalavimo. Toliau preliminariai nustatomas taikytinas konkretus teisės aktas 
(pavyzdžiui, konkretus Europos Sąjungos reglamentas). Tai padarius, išsamiai patikrinama 
pasirinkto  teisės akto taikymo sritis – 1) materialioji, 2) teritorinė, 3) asmenims ir 4) laike. Jeigu 
reikalavimas (reikalavimai ) patenka į atitinkamo teisės akto taikymo sritį, tarptautinės 
jurisdikcijos klausimas turi būti sprendžiamas pagal šį teisės aktą. Atlie kant aptariamą 
vertinimą, būtina analizuoti ir konkrečiame teisės akte įtvirtintas jo taikymo srities išimtis bei 
aktualią teismų praktiką (Europos Sąjungos Teisingumo Teismo, Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo jurisprudenciją) ( Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 20 16 m. gruodžio 29 d. nutartis 
civilinėje byloje Nr. 3K -3-551-915/2016 , 60 ir 61 punktai).  
21. Nagrinėjamoje byloje pirmosios instancijos teismas sprendė, kad ginčo sutartis buvo sudaryta 
vadovaujantis bendrovės „BEG -Prague s. r. o.“  valdymo organo – steigėjo ir vienintelio 
bendrovės kapitalo savininko bei pirmojo ir vienintelio bendrovės vadovo ats akovo A. B. 
visuotinio susirinkimo 1995 m. spalio 9 d. priimtu nutarimu dėl jo 100 000 Čekijos kronų  
nominalios vertės verslo dalies (100 proc. įstatinio kapitalo) perleidimo atsakovei A. P.  Nors 
ieškinyje ieškovas K. K. tiesiogiai reikalavimo bendrovei „BEG-Prague s.r.o.“  nereiškia, teismo 
vertinimu , ginčo pobūdis ir dalykas neatsiejamai susiję su minimu juridinio asmens „BEG -
Prague s.r.o.“ valdymo organo sprendimu, kadangi ieškovas ieškiniu faktiškai kvestionuoja 
bendrovės valdymo organo sprendimą dėl ver slo dalies (bendrovės įstatinio kapitalo) perleidimo 
ginčo sutartimi būtent atsakovei ir prašo taikyti sutarties dal iai dėl verslo dalies arba bendrovės 
įstatinio kapitalo savininko sutarties negaliojimo pasekmes, t . y. ginčo objekto nuosavybę 
pripažinti j o velioniui tėvui, taip pat  reiškia išvestinį reikalavimą – vieninteliu ginčo objekto – 
verslo dalies ar bendrovės įstatinio kapitalo (kaip sutartyje) savininku pripažinti jį pagal 
Ženevos notarų rūmų 2019 m. vasario 14 d. ieškovui kaip vieninteliam paveld ėtojui išduotą 
Paveldėjimo teisės patvirtinimo aktą.  
22. Teismas vertino, kad Lietuvos Respublikos teismui yra pateiktas reikalavimas dėl juridinio 
asmens valdymo organo sprendimo pripažinimo negaliojančiu, o tokio pobūdžio reikalavimai  
   8 
tiek pagal Lugano konvencijos 6 skirsnio 22 straipsnio 2 dalies nuostatas, tiek pagal 
Reglamento  1215/2012  24 straipsnio 2 dalies nuostatas, įtvirtinančias išimtinio teismingumo 
taisykles, priskiriam i išimtinei Čekijos Respublikos teismų jurisdikcijai , tod ėl sprendė, kad K. 
K. pareikšta s ieškin ys Lietuvos teism ams neteisming as.  
23. Lietuvos apeliacinis teismas  iš esmės konstatavo , kad pagal ieškinyje nurodomas faktines 
aplinkybes bei kitus esančius rašytinius duomenis ieškovas  pasirinktu teisminės gynybos būdu  
faktiškai siekia bendrovės „BEG -Prague s.r.o. “ nekilnojamojo turto, esančio Čekijos 
Respublikoje, nuosavybės teisių pripažinimo jam , kaip įpėdiniui. Teismas vertino, kad , tenkinus 
ieškinį, ieškovas  galėtų įgyti visą trečiojo asmens bendrovės „BEG -Prague s.r.o. “ kilnojamąjį ir 
nekilnojamąjį turtą bei kitas turtines teises, todėl , vadovaudamasis Lugano konvencijos 
6 straipsnio 4 dal imi, padarė išvadą , kad  bylos, susijusios su daiktinėmis teisėmis į 
nekilnojamąjį turtą, nagrinėtinos šios konvencijos privalančios laikytis valstybės, kurioje yra 
turtas, teisme . Priėjęs prie tokios išvados, teismas kitais motyvais pritarė pirmosios instancijos 
teismo sprendimui, jog ieškovo reikalavimams  taikytina išimtinė jurisdikcija ir ie škinys turėtų 
būti reiškiamas Čekijos Respublikos teisme.  
24. Taigi teismai, konstatuodami kitos valstybės narės išimtinę jurisdikciją, rėmėsi 
Reglamento  1215/2012 24 straipsnio 1 ir 2 punkt uose įtvirtintais pagrindais bei Lugano 
konvencijos 22 straipsnio 2 da lies nuostatomis. Toliau šioje nutartyje teisėjų kolegija įvertins 
kiekvieno šių teisės aktų tarptautinio teismingumo taisyklių taikymo aiškinant ginčo teisini us 
santyki us pagrįstumą.   
 
Dėl Reglamento 1215/2012 teismingumo taisyklių (ne)taikymo ginčo teisiniams santykiams  
 
25. Jurisdikcijos taisyklės civilinėse ir komercinėse bylose, taikytinos Europos Sąjungos valstybėms 
narėms, yra išdėstytos 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) 
Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sp rendimų civilinėse ir komercinėse bylose 
pripažinimo ir vykdymo (nauja redakcija). Šis teisės aktas pakeitė 2000 m. gruodžio 22 d. 
Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir 
komercinėse bylose pripažinimo ir vyk dymo  (toliau – ir Reglamentas 44/2001, reglamentas 
“Briuselis I ”). Reglamento 1215/2012 66 straipsnyje nustatyta, kad šis reglamentas yra taikomas 
teismo procesams, kurie yra pradėti 2015 m. sausio 10 d. ar vėliau . 
26. Reglamento 1215/2012  1 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad šis reglamentas taikomas civilinėse ir 
komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Visų pirma šis reglamentas netaikomas 
mokesčių, muitų ar administracinėms byloms arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir 
neveikimą vykdant valstybės įgaliojimus (lot. acta iure imperii ). Šis reglamentas netaikomas: 
fizinių asmenų statusui arba teisnumui ir veiksnumui, nuosavybės teisėms, atsirandančioms iš 
santuokos ryšių arba ryšių, kurie pagal tokiems ryšiams taikytiną teisę laikomi lygiaverčiais 
santuokai; bankrotui, su nemokių bendrovių arba kitų juridinių asmenų likvidavimu susijusiems 
procesams ir panašioms byloms; socialiniam draudimui; arbitražui; iš šeimos santykių, 
giminystės, santuokos arba svainystės kylančioms išlai kymo prievolėms; testamentams ir 
paveldėjimui, įskaitant dėl mirties kylančias išlaikymo prievoles (1 straipsnio 2 dalis). Šis 
reglamentas taikomas tik pradėtam teismo procesui, autentiškiems dokumentams, kurie 
oficialiai sudaromi arba įregistruojami, ir t eisminėms taikos sutartims, kurios patvirtinamos arba 
sudaromos 2015 m. sausio 10 d. arba vėliau  (66 straipsnio 1 dalis) . 
27. Reglamento 1215/2012  4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta , kad pagal šį reglamentą asmenims, kurių 
nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta y ra valstybėje narėje, ieškiniai turi būti pareiškiami tos 
valstybės narės teismuose, neatsižvelgiant į šių asmenų pilietybę.  Asmenims, kurių nuolatinė 
gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, kitos valstybės narės teismuose ieškiniai gali 
būti pa reiškiami tik taikant šio skyriaus 2 –7 skirsniuose nustatytas taisykles  (5 straipsnio 
   9 
1 dalis). Asmeniui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys 
taip pat gali būti pareikštas, kai minėtas asmuo yra vienas iš atsakovų – vieno iš atsakovų 
nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos teismuose, jeigu reikalavimai yra taip glaudžiai 
susiję, kad yra tikslinga juos nagrinėti ir spręsti kartu, siekiant išvengti teismo sprendimų 
nesuderinamumo rizikos, atsirandančios dėl  atskirai vykstančių procesų  (8 straipsnio 1 punkt as). 
28. Išimtinės jurisdikcijos normos Reglamente 1215/2012  išdėstytos , inter alia  (be kita ko), jo 
24 straipsnio 1 ir 2 punktuose: šio r eglamento 24 straipsnyje nurodoma, kad toliau išvardyti 
valstybės narės teismai turi išimtinę jurisdikciją, neatsižvelgiant į ginčo šalių nuolatinę 
gyvenamąją (buveinės) vietą: 1) nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į 
nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma, – turto buvimo vietos valstybės narės 
teismai ; 2) nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra bendrovių ar kitų juridinių asmenų arba fizinių 
ar juridinių asmenų asociacijų steigimo galiojimas, negaliojimas, likvidavimas ar jų organų 
sprendimų galiojimas, – valstybės narės, kurioje yra tos bendrovė s, juridinio asmens ar 
asociacijos buveinė, teismai. Siekdamas nustatyti tos buveinės vietą teismas taiko savo 
tarptautinės privatinės teisės normas.  
29. Byloje reiškiamas  reikalavimas patenka į Reglamento 1215/2012 taikymo sritį – reikalavimą 
akcijų perleidi mo sandorį negaliojančiu ir taikyti sandorio negaliojimo teisines pasekmes apima 
šio teisės akto materialioji taikymo sritis (1 straipsnio 1 dalis), jis nepatenka į jos išimtis 
(1 straipsnio 2 dalis); ieškinys teismui paduotas po jo taikymo pradžios dienos  (po 2015 m. 
sausio 10 d .) (66 straipsnio 1 dalis), o abiejų atsakovų – tiek A. P. , tiek ir A. B. nuolatinės 
gyvenamosios vietos yra Europos Sąjungo s valstybėse narėse . 
30. Teisėjų kolegija toliau nutartyje pasisakys dėl pirmosios ir apeliacinės instancijos teismų 
nustatyt o ieškinio  dalyko , kurį įvertinus buvo spręsta , koks tarptautinės jurisdikcijos nustatymo 
pagrindas yra aktualus , bei Reglamento 1215/2012  24 straipsnio 1 i r 2 punktų aiškinimo tiek, 
kiek tai reikšminga ši ai bylai teisinga i išspr ęsti.  
 
Dėl ieškinio dalyko nustatymo ir Reglamento 1215/2012 24 straipsnio 1 ir 2 punktų 
aiškinimo  
 
31. Kasacinis teismas yra išaiškinęs, kad pagal CPK 135 straipsnyje nustatytus reikalavimus 
ieškinyje nurodomas ieškovo reikalavimas (ieškinio dalykas) ir aplinkybės, kuriomis ieškovas 
grindžia savo reikalavimą (faktinis ieškinio pagrindas). Be faktinio, yra ir teisinis ieškinio 
pagrindas – konkrečios materialiosios teisės  normos, reglamentuojančios ginčijamą materialųjį 
teisinį santykį. Ieškovo suformuluotas ieškinio dalykas ir jo nurodytas faktinis ieškinio 
pagrindas apibrėžia teisminio nagrinėjimo dalyką, o ieškinio reikalavimą pagrindžiančių 
materiali osios  teisės normų nurodymas ieškinio pareiškime rodo, kaip ginčo santykį teisiškai 
vertina pats ieškovas, kokį pažeistos teisės gynybos būdą ar būdus prašo teismo taikyti 
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2006  m. gegužės 3 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -
313/2006). Ieškin io dalykas – tai ieškovo per teismą atsakovui pareikštas materialusis teisinis 
reikalavimas (CPK 135 straipsnio 1 dalies 4  punktas) , kuris  apibrėžia civilinės bylos 
nagrinėjimo ribas. Taigi ieškinyje suformuluotas reikalavimas lemia bylos proceso eigą 
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2013 m. gegužės 23 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-
299/2013 ).   
32. Teismas, priimdamas sprendimą, negali peržengti ieškinio ribų, t. y. negali keisti nei ieškinio 
dalyko (pvz., negali priteisti šaliai to, ko ji neprašo,  arba priteisti daugiau, nei šalis prašo), nei 
ieškinio pagrindo (negali savo sprendime remtis tokiais faktais, kurių šalys teismui nenurodė, ir 
įrodymais, kurių byloje nėra) ( Lietuvos Aukščiausioj o Teismo 2008 m. liepos 11 d. nutartis 
civilinėje byloje Nr. 3K -3-387/2008 ).  
   10 
33. Šios nutarties 3 1 ir 32 punktuose  nurodyta kasacinio teismo praktika pagrindžia, kad ieškovo 
pareiga ieškinyje nurodyti ieškinio dalyką lemia teisminio nagrinėjimo dalyką bei ribas. 
Nurodydamas ieškinio dalyką ieškovas kartu identifikuoja savo pasirinktą pažeistų teisių 
gynimo būdą, kuris  labiausiai atspindi jo interesus , o teismas , įvertinęs ieškovo reikalavimo 
santykį su aplinkybėmis, kuriomis jis grindžia savo reikalavimą, atlieka ginčo teisinių santykių 
kvalifikavimą ir neperžengdamas tų ribų išsprendžia ginčą, jeigu nėra aplinkybių , lemiančių 
teismo sprendimą išeiti už ginčo ribų .  
34. Minėta, kad n agrinėjamoje byloje ieškovas kreipėsi į teismą reikalaudamas pripažinti 
apsimestin e (niekin e) trečiojo asmens sudarytos akcijų perleidimo sutarties dalį, kuria akcijas 
įgijusiu asmeniu nurodyta atsakovė , ir taikyti sandorio dalie s negaliojimo teisines pasekmes.  
Pirmosios instancijos teismas įvertino šio ieškinio dalyką ir sprendė, kad ieškovas reikalauja 
pripažinti juridinio asmens valdymo organo sprendimą negaliojančiu, o apeliacinės in stancijos 
teismas sprendė, jog ieškinio dalykas yra pripažinti ieškovui nuosavybės teisę į nekilnojamąjį 
turtą. Abiejų instancijų teismai savo procesinius sprendimus , be kita ko , grindė Reglamento 
1215/2012 24 straipsnio 1 ir 2 punktų nuostatomis.  
35. Reglamen to 1215/2012 24 straipsnio 1, 2 punktuose įtvirtintos išimtinės jurisdikcijos normos 
(žr. šios nutarties 2 8 punktą) . Europos Sąjungos Teisingumo Teism as, aiškindamas Reglamento 
1215/2012 24 straipsnio 1 punkto turinį , sprendė, kad susitariančiosios valstybės, kurioje yra 
nekilnojamasis turtas, teismų išimtinė jurisdikcija galioja ne visiems ieškiniams dėl daiktinių 
teisių į nekilnojamąjį turtą, o tik tiems, kuriais siekiama nustatyti nekilnojamojo turto dydį, 
sudėtį, n uosavybės, valdymo ar kitas daiktines teises į šį turtą ir užtikrinti šių teisių turėtojams 
su jų statusu susijusių pirmumo teisių apsaugą (2015  m. gruodžio 17  d. sprendimo  Komu ir  kt., 
C-605/14, 26  punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Pagal nusistov ėjusią teismo praktiką 
valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, jurisdikcijai pagrįsti nepakanka to, kad 
ieškinyje būtų keliamas klausimas dėl daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą arba kad ieškinys 
turėtų ryšį su nekilnojamuoju turtu. Ieškinys  veikiau turi būti grindžiamas daiktine, o ne 
asmenine teise . Nutartyje byloje Gaillard  ESTT nagrinėjo, ar ieškinys dėl nekilnojamojo turto 
pirkimo –pardavimo sutarties nutraukimo ir dėl padarytos žalos atlyginimo patenka į 1968 m. 
Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose 
pripažinimo ir vykdymo (Reglamento 1215/2012 pirmtakė s) 16 straipsnio 1 dalyje nustatytos 
išimtinės jurisdikcijos taikymo sritį. Teismas pažymėjo, kad net jei tam tikromis aplinkybėmis 
teismo procesai dėl nekilnojamojo turto pirkimo –pardavimo sutarties nutraukimo gali turėti tam 
tikrą poveikį nuosavybės teisei į turtą, jie vis dėlto grindžiami asmenine teise, kurią ieškovas 
gauna pagal sutartį, sudarytą tarp šalių, atitinkamai jie gali būti  pradėti tik prieš kitą sutarties 
šalį. Iškeldama šią bylą, viena sutarties šalis siekia būti atleista nuo savo sutartinių 
įsipareigojimų kitai šaliai, nes pastaroji nevykdė sutarties. Be to, teismo, sprendžiančio bylą, 
sprendimas gali turėti poveikį tik t ai šaliai, prieš kurią nutarta nutraukti sutartį  (žr. 2001  m. 
balandžio 5  d. nutarties  Gaillard , C-518/99, 13–18 punkt us). Tai, kad sandoris, kurį prašoma 
pripažinti niekiniu, susijęs su nekilnojamuoju turtu, neturi jokios reikšmės vertinant jo 
galiojimą, nes materialaus sutarties objekto nekilnojamasis pobūdis šiame kontekste turi tik 
šalutinę reikšmę ( žr. pagal analogiją 2006  m. gegužės 18  d. sprendimo  ČEZ, C-343/04, 
34 punktą) . 
36. Nagrinėjamoje byloje ieškovas prašė pripažinti sandorį apsimestiniu  ir pripaž inti tikruoju akcijų 
įgijėju ir vieninteliu akcinink u S. K. , o po šio mirties – ieškovą. Byloje nebuvo pareikštas 
daiktinio pobūdžio reikalavimas – ginčijamas  sandoris  ne dėl nekilnojamojo turto, bet dėl 
įmonės akcijų  perleidimo . Atsižvelg dama  į pirmiau nurodytus ESTT išaiškinimus, teisėjų 
kolegija sprendžia, kad reikalavimas dėl sandorio, kurio dalykas – akcijų perleidimas , 
panaikinimo vien dėl sąsajos su nekilnojamuoj u turtu nepatenka į išimtinę daikto buvimo vietos 
valstybės teismų jurisdikciją. T aigi konstatuotina, kad šį ieškinio dalyko elementą vertinę 
pirmosios ir apeliacinės instancijos teismai netinkamai aiškino Reglamento 1215/2012 
   11 
24 straipsnio 1 punkto nuosta tas, nesivadovavo ESTT praktik a ir dėl to priėjo prie nepagrįstų 
išvadų . 
37. Europos Sąjungos Teisingumo Teism as, aiškindamas Reglamento  44/2001 22  straipsnio 
2 punktą, kurio turinys atitinka šiuo metu galiojančio Reglamento 1215/2012  24 straipsnio 
2 punktą , 2008  m. spalio 2  d. sprendime byloje Nicole Hasset  (byla C-372/07, Rink.  p. 2008 I -
07403 ), nurodė, kad išimtinės jurisdikcijos taisyklei taikyti nepakanka, jog ieškinio reikalavimas 
būtų kaip nors susijęs su juridinio asmens valdym o organų priimtais sprendimais; reglamento 
„Briuselis I “ 22 straipsnio 2 punktą reikia aiškinti taip, kad į jo taikymo sritį patenka tik tos 
bylos, kuriose viena šalis ginčija bendrovės organo sprendimo galiojimą remdamasi taikytina 
bendrovių teise arba jo s organų funkcijas apibrėžiančiomis įstatų nuostatomis. ESTT  2011  m. 
gegužės 12  d. sprendime byloje Berliner Verkehrsbetriebe (BVG) v. JPMorgan Chase Bank NA, 
Frankfurt Branch  (byla C-144/10, Rink.  p. I-0000) ESTT nuosekliai plėtojo iki tol formuojamą 
praktiką, kurioje akcentuojama, kad reglamento „Briuselis I “ 22 straipsnyje nustatytos 
jurisdikcijos taisyklės yra išimtinės, jų sąrašas yra baigtinis, todėl jų negalima aiškinti plačiau, 
nei to reikalauja jomis siekiamas tikslas; plačiai aiškinant reglamento „Briuselis I “ 22 straipsnio 
2 punktą, t.  y. taip, kad jis būtų taikomas visiems ginčams,  kuriuose kyla klausimas dėl 
bendrovės valdymo organų sprendimo galiojimo, būtų prieštaraujama, pirma, vienam iš bendrų 
šio reglamento tikslų, įtvirtintų jo 11 konstatu ojamojoje dalyje, būtent kad jurisdikcijos taisyklės 
turi būti ypač nuspėjamos, ir, antra, teisinio saugumo principui, be to, platus šio reglamento 
22 straipsnio 2  punkto aiškinimas nebūtų suderinamas ir su šios nuostatos tikslu centralizuoti 
jurisdikciją nagrinėti ginčus dėl bendrovės egzistavimo ir jos valdymo organų nutarimų 
galiojimo, siekiant išvengti prieštaringų sprendimų. Nurodytoje byloje ESTT konstatavo, kad 
reglamento „Briuselis  I“ 22 straipsnio 2 punkto nuostatą reikia aiškinti taip, kad ji taik oma tik 
ginčams, kurių pagrindinis dalykas yra įstatų galiojimas, bendrovių ar juridinių asmenų 
galiojimas, likvidavimas arba jų valdymo organų sprendimų galiojimas. Jei visoms byloms dėl 
bendrovės valdymo organo sprendimo reikėtų taikyti Reglamento  44/200 1 22  straipsnio 
2 punktą, realiai tai reikštų, kad bendrovėms teisme reiškiami ieškiniai, nesvarbu, ar jie 
grindžiami sutartimis, deliktu ar kitu pagrindu, beveik visuomet priklausytų šios bendrovės 
buveinės valstybės narės teismų jurisdikcijai (žr. sprend imo 34 punktą ). Iš tikrųjų bendrovei 
reikėtų tik iš anksto nurodyti, kad jos valdymo organų sprendimai, lėmę tai, kad buvo sudaryta 
sutartis arba atliktas žalą sukėlęs veiksmas tariamai negalioja, tam, kad išimtinė jurisdikcija būtų 
vienašališkai priskirta jos buveinės valstybės teismui.  Sutartinio pobūdžio ginče klausimai dėl 
sutarties galiojimo, aiškinimo ar prieštaravimų iš sutarties kylantiems reikalavimams yra šio 
ginčo esmė ir dalykas . Bet koks klausimas dėl anksčiau vienos iš š alių valdymo organų priimto 
sprendimo sudaryti šią sutartį galiojimo turi būti laikomas šalutiniu . Nors jis gali būti tuo tikslu 
nagrinė jamas  dalykas, vis dėlto nėra vienintelis ar pagrindinis  (sprendimo 34, 38 punktai).   
38. Iš to, kas pasakyta, konstatuotin a, kad, plačiai aiškinant Reglamento  44/2001 22  straipsnio 
2 punktą  – taip, kad jis taikomas visiems ginčams, kuriuose kyla klausimas dėl bendrovės 
valdymo organų sprendimo galiojimo, šios nuostatos taikymo sritis viršytų tai, ko reikalaujama 
pagal ja siek iamus tikslus  (sprendimo Berliner Verkehrsbetriebe (BVG) v. JPMorgan Chase 
Bank NA, Frankfurt Branch  42 punktas) . 
39. Nagrinėjamoje byloje ieškovas ginčija sandorį, bet ne valdymo organo sprendimą. Ieškov as 
nurodo argumentus, kuriais grindžia savo reikalavimą pripažinti sandorį apsimestiniu ir dėl to 
negaliojančiu  – teigia, kad tikrasis turto savininkas buvo jo tėvas S. K. , kad atsakovė buvo tik 
statytinė, įrodinėja, kad į turtą faktiškai investavo ir juo naudojosi ieškovo tėvas. Taigi , net ir 
esant sąsajumui tarp ginčijamo sandorio ir valdymo organo sprendimo, reikia remtis ESTT 
išaiškinimu, kad tokio reikalavimo esmę sudaro sandorio ginčijimas , o ne, remiantis bendrovių 
teise, ginčijamas bendrovės organo sprendimas arba jos organų funkcijas ap ibrėžiančios įstatų 
nuostatos. Atsižvelg dama  į tai teisėjų kolegija sprendžia, kad t okia situacija, kokia susiklostė 
nagrinėjamoje byloje, nepatenka į Reglamento 1215/2012 24 straipsnio 2 punkto taikymo sritį. 
Tai reiškia, kad šis išimtinės jurisdikcijos p agrindas teismų buvo taikytas nepagrįstai.  
   12 
40. Apibendrindama  teisėjų kolegija konstatuoja , kad L ietuvos teismas turi jurisdikciją abiejų 
atsakovų atžvilgiu : dėl A. P. – pagal  Reglamento 1215/2012 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtint ą 
nuostat ą, jog p agal šį reglame ntą asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra 
valstybėje narėje, ieškiniai turi būti pareiškiami tos valstybės narės teismuose, neatsižvelgiant į 
šių asmenų pilietybę ; dėl A. B. – pagal  šio reglamento 8 straipsnio 1 dal į, kurioje nustatyta, kad 
asmeniui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys taip pat 
gali būti pareikštas , kai minėtas asmuo yra vienas iš atsakovų – vieno iš atsakovų nuolatinės 
gyvenamosios (buveinės) vietos teismuose, jeigu reik alavimai yra taip glaudžiai susiję, kad yra 
tikslinga juos nagrinėti ir spręsti kartu, siekiant išvengti teismo sprendimų nesuderinamumo 
rizikos, atsirandančios dėl atskirai vykstančių procesų . 
41. Teisėjų kolegija pažymi , kad net ir manydami, jog neturi juris dikcijos nagrinėti bylą, teismai 
automatiškai neturėjo šiuo pagrindu atmesti ir reikalavimų dėl laikinųjų apsaugos priemonių 
taikymo, nes Reglamento 1215/2012 35 straipsnis leidžia laikinųjų apsaugos priemonių 
klausimą spręsti kitos valstybės narės nei tos , kurios teismai turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš 
esmės, teismui.  
 
Dėl Lugano konvencijos išimtinio teismingumo taisyklių (ne)taikymo ginčo teisiniams 
santykiams  
 
42. Lugano konvencijos tikslas – išspręsti tarptautinės teismų jurisdikcijos klausimus, palen gvinti 
teismo sprendimų pripažinimą ir sukurti operatyvią procedūrą, užtikrinančią teismo sprendimų, 
autentiškų dokumentų ir teismo susitarimų vykdymą susitariančiosiose šalyse. Lugano 
konvencija iš esmės išplečiamas Reglamente 44/2001  nustatytų principų t aikymas tarp 
Konvencijos susitariančiųjų šalių – Europos Sąjungos (visos valstybės narės, išskyrus Daniją, 
Konvencijoje vadinamos Konvencijos privalančiomis laikytis valstybėmis), Laisvosios 
prekybos asociacijos narių – Norvegijos Karalystės, Islandijos Respublikos ir Šveicarijos 
Konfederacijos, bei Danijos Karalystės. Konvencijos struktūra pagrįsta reglamento „Briuselis  I“ 
principais, joje atkartojama dauguma šio reglamento nuostatų. Nors Lugano konvencija neturi 
poveikio tam, kaip ES valstybės narės aiškina ir taiko reglamentą „Briuselis  I“, tačiau šios 
konvencijos privalančios laikytis valstybės pasirašė 2  protokolą dėl vienodo konvencijos 
aiškinimo. Šiuo protokolu susitariančiosios valstybės susitarė užkirsti kelią skirtingam 
aiškinimui bei užtikrinti kuo vienodesnį Lugano konven cijos ir reglamento „Briuselis  I“ 
nuostatų, kurios iš esmės atkartojamos Lugano konvencijoje, aiškinimą.  
43. Lugano konvencijos 22 straipsnis, nustatantis išimtinę jurisdikciją, įtvirtina, kad toliau išvardyti 
teismai turi išimtinę jurisdikciją, neatsižvelgia nt į nuolatinę gyvenamąją vietą (buveinę): teismo 
procesuose, kurių objektas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto 
nuoma, – šios konvencijos privalančios laikytis valstybės, kurioje yra turtas, teismai (1 dalis); 
teismo proces uose, kurių objektas yra įstatų galiojimas, bendrovių ar kitų juridinių asmenų arba 
fizinių ar juridinių asmenų asociacijų negaliojimo, likvidavimo ar jų valdymo organų sprendimų 
galiojimas, – šios konvencijos privalančios laikytis valstybės, kurioje yra m inėtos bendrovės, 
juridinio asmens arba asociacijos buveinė, teismai. Minėtai buveinės vietai nustatyti teismas 
taiko savo tarptautinės privatinės teisės taisykles (2 dalis).  
   13 
44. Vertinant šių išimtinės jurisdikcijos taisyklių apimtį, atsižvelgtina į tai, kad išimtinės 
jurisdikcijos taisyklės pakeičia bendrąją taisyklę dėl jurisdikcijos nustatymo pagal atsakovo 
gyvenamąją vietą, taip pat nustato specialiąsias jurisdikcijos  taisykles. Pagal Lugano 
konvencijos 22  straipsnio turinį darytina išvada, kad jame nurody ti pagrindai yra baigtinio 
pobūdžio ir turi būti taikomi siaurai – Lugano konvencijoje nenu statyta galimybės išplėsti 
išimtinės jurisdikcijos taikymo taisyklių taikant analogiją ar bet kokią kitą techniką.  
45. Lugano konvencijos 64 straipsnio, reglamentuojanči o šios konvencijos santykį su Reglamentu 
44/2001 (atitinkamai po naujo Briuselio reglamento įsigaliojimo dabar – Reglamentas 
1215/2012) ir kitais dokumentais, 1 dalyje nurodyta, kad ši konvencija neturi poveikio tam, kaip 
Europos Bendrijos valstybės narės taiko Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos 
ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo bei jo pakeitimus. 
Aptariamo straipsnio 2 dal ies a punkte  įtvirtinta, kad ši konvencija visais atvejais taikoma 
bylose d ėl jurisdikcijos, kuriose atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė) yra valstybėje, 
kurioje taikoma ši konvencija,  o ne šio straipsnio 1 dalyje nurodytas dokumentas , arba kai šios 
konvencijos 22 (išimtinė jurisdikcija) arba 23 straipsnis (jurisdikcijos prorogacija) suteikia 
jurisdikciją tokios valstybės teismams.  
46. Lugano konvencijos 64 straipsnio 1 dalis aptaria šios konvencijos santykį su  Reglament u 
1215/2012, o to paties straipsnio 2 dalis reikšminga jį analizuojant nagrinėjamos bylos 
aplinkybių kontekste : nurodytas teisinis reglamentavimas vieno ar kito dokumento taikymą sieja 
su atsakovo nuolatine gyvenamąja vieta – jeigu atsakovo nuolatinė gyvena moji vieta yra ES 
valstybės narės teritorijoje, taikomas Reglamentas 1215/2012, o jeigu Lugano konvencijos 
valstybėje, taikoma minėta konvencija .  
47. Atsižvelg dama  į tai, kas nurodyta , teisėjų kolegija sprendžia, kad r emtis Lugano konvencija 
šioje byloje teis mai neturėjo teisinio pagrindo . Tais atvejais, kai ne Europos Sąjungos valstybėje 
narėje nuolat gyvenantis ieškovas pareiškia reikalavimą atsakovams jų gyvenamosios Europos 
Sąjungos valstybės narės (šiuo atveju – Lietuvos) teisme  ir nėra Lugano konvencijos 
64 straipsnyje nurodytų pagrindų taikyti šią konvenciją, nėra nustatomas pagrindas taikyti 
išimtinės jurisdikcijos taisykles , įtvirtin tas Lugano k onvencijos 22 straipsnyje , ar prorogaciją, 
kaip nustatyta šios k onvencijos 23 straipsnyje, tai tokio pobūdžio ginčo sprendimas patenka į 
Reglamento 1215/2012 veikimo sferą  ir turi būti nagrinėjamas valstybės narės , kurioje gyvena 
vienas iš atsakovų ir  į kurią kreipėsi ieškovas, teisme .  
 
Dėl bylos procesinės baigties  
 
48. Atsižvelg dama  į šioje nutartyje pateiktus išaiškinimus, Reglamento 1215/2012  taikymo sritis, 
jame įtvirtintas išimtinės jurisdikcijos taisykles bei ESTT praktiką, teisėjų kolegija konstatuoja, 
kad ieškiniu reiškiamas reikalavimas turi būti nagrinėjamas taikant būtent š į teisės aktą. 
Vadovaujantis Reglamento 1215/2012  teisės normomis, Lietuvos teismai turi jurisdikciją spręsti 
ieškovo inicijuotą ginčą. Pirmosios ir apeliacinės instancijos teismai , nepagrįstai atsisakydami 
priimti ieškinį , vadovavosi minėtame reglamente į tvirtintomis išimtinės jurisdikcijos 
taisyklėmis. Skundžiamos teismų nutartys panaikintinos ir ieškinio priėmimo klausimas 
perduotinas iš naujo nagrinėti Vilniaus apygardos teismui.  
 
Dėl bylinėjimosi išlaidų  
 
49. Kasaciniam teismui nusprendus, kad ieškinio p riėmimo klausimas perduotinas iš naujo nagrinėti 
pirmosios instancijos teismui, bylinėjimosi išlaidų atlyginimo priteisimo klausimas išspręstinas 
iš naujo išnagrinėjus bylą (CPK 93 straipsnis).  
   14 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, vadovaudamasi 
Lietuvos Respublikos civilinio  proceso kodekso 360, 362 straipsni ais, 
 
n u t a r i a :  
 
Lietuvos apeliacinio teismo 2020 m. balandžio 8 d. nutartį  ir Vilniaus apygardos teismo 
2020  m. kovo 5 d. nutartį panaikinti, ieškinio priėmimo klausimą perduoti iš naujo nagrinėti 
Vilniaus apygardos teismui.  
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir įsiteisėja nuo 
priėmimo dienos.  
 
 
Teisėj ai                                                                                      Danguolė Bublienė  
    Dalia Vasarienė  
                                                                                                                Vincas Verseckas