Civilinė byla Nr. 3K-3-551-915/2016 
Teisminio proceso Nr. 2-56-3-00721 -2013 -2 
Procesinio sprendimo kategorijos: 2.5.31; 
2.5.3; 3.1.14.8.6; 3.1.2.2  
(S) 
 
 
 
 
LIETUVOS AUKŠČIAUSIASIS TEISMAS  
 
N U T A R T I S  
LIETUVOS RESPUBLIKOS VARDU  
 
2016 m. gruodžio 29 d. 
Vilnius  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, susidedanti iš 
teisėjų  Rimvydo Norkaus  (kolegijos pirmininkas ir pranešėjas), Janinos Stripeikienės ir Donato 
Šerno ,  
teismo posėdyje kasacine rašytinio proceso tvarka išnagrinėjo civilinę bylą pagal atsakovės 
„Alumina“ D. o. o. Zvornik “ kasacin į skund ą dėl Lietuvos apeliacinio teismo 2016 m. balandžio 
21 d. nutarties  peržiūrėjimo civilinėje byloje pagal  ieškovės bankrutavusios akcinės bendrovės Ūkio 
bank o ieškinį atsakovei „Alumina “ d. o. o. Zvornik “ dėl skolos priteisimo, tretieji asmenys 
bankrutavusi akcinė bendrovė „Kauno tiekimas“ ir akcinė bendrovė „Birač Europe“.  
 
Teisėjų kolegija  
 
n u s t a t ė :  
 
I. Ginčo  esmė  
 
1. Kasacinėje b yloje sprendžiama dėl teisės normų, reglamentuojančių  įsiteisėjusios apeliacinės 
instancijos teismo nutarties dėl tarptautinės jurisdikcijos teisinę galią; faktoringo institutą ir jo 
santykį su reikalavimo perleidimo (cesijos) institutu; arbitražinių susitarimų galiojimo 
klausimus perleidus reikalavimą faktoringo sutartimi; arbitražinio susitarimo teisminio 
pripažinimo klausimus; tarptautinę jurisdikciją, kon krečiai – tarptautinės jurisdikcijos taisykles, 
pagrįstas sutartinės prievolės vykdymo  vieta, aiškinimo ir taikymo.  
2. Nagrinėjamos bylos  ieškovė  yra Lietuvos Respublikoje įsteigta ir šiuo metu jau bankrutavusi 
akcinė bendrovė Ūkio bankas  (toliau – ir Bankas ). Šios bylos atsakovė „Alumina “ d. o. o 
Zvornik “ – Bosnijos ir Hercegovinos Serbų Respublikoje įsteigta įmonė. Ieškov ė reikalavimo 
teisę, dėl kurios ji kreipėsi į teismą, faktoringo sutartimi perėmė iš kitos Lietuvos Respublikoje 
įsteigtos ir taip pat jau  bankrutavusios įmonės „Kauno tiekimas“, kuri su šios bylos atsakove 
plėtojo sutartinius verslo santykius, dėl pagal kuriuos galbūt neatliktų mokėjimų byloje vyksta 
ginčas .  

 2 
 
 
3. Ieškovė BAB Ūkio bankas kreipėsi į teismą prašydama priteisti iš atsakovės „ Alumina“ d. o. o. 
Zvornik“ 3 073 731 Eur skolos, 6 proc. dydžio procesines palūkanas bei bylinėjimosi išlaidų 
atlyginimą.  
4. Ieškovė nurodė, kad jos reikalavimas kyla iš trečiojo asmens BAB „Kauno tiekimas“ atsakovei 
išrašytų sąskaitų faktūrų, į kurias reika lavimo teisė ieškovei buvo perleista pagal 2004 m. spalio 
5 d. sudarytą Faktoringo sutartį Nr. 120 -061-17/04 (toliau – ir Faktoringo sutartis). Ieškovė 
teigia, kad ji nuo 2012 m. rugsėjo 14 d . iki 2013 m. vasario 7 d., vadovaudamasi BAB „Kauno 
tiekimas“ prašymais finansuoti atsakovei išrašytas sąskaitas faktūras, sumokėjo Faktoringo 
sutartyje nurodytas faktoringo išmokas (90 procentų perimamo reikalavimo sumos) ir perėmė 
reikalavimo teisę į 3 0 73 731 Eur (10 612 978,39 Lt) sumą, mokėtiną pagal sąskaitas. 
Sąskaitose yra žyma, kad reikalavimo teisė į mokėjimus yra perleista ieškovei ir sąskaitos turi 
būti apmokamos tiesiogiai ieškovei. Atsakovė buvo informuota ir sutiko su tuo, kad sąskaitas 
priva lo apmokėti tiesiogiai ieškovei sąskaitose nurodytais terminais, kurių vėliausias – 2013 m. 
kovo 1 d., tačiau to nepadarė.  
 
II. Pirmosios ir apeliacinės instancijos teismų procesinių sprendimų esmė  
 
5. Kauno apygardos teismas 2015 m. gegužės 18 d. sprendimu i eškinį tenkino.  
6. Teismas nustatė, kad trečiasis asmuo AB „Kauno tiekimas“, vadovaudamasi 2004  m. spalio 5  d. 
su ieškove sudaryta Faktoringo sutartimi , perleido ieškovei reikalavimo teises į atsakovę pagal 
jai išrašytas sąskaitas faktūras. Kadangi reikalavim o teisės perleidimas neginčijamas, o atsakovė 
neįrodė, kad yra atsiskaičiusi su ieškove pagal ginčo sąskaitas faktūras, ieškinys tenkint as. 
7. Teismas atmetė atsakovės argumentus, kad ieškovės ieškinys turi būti paliktas nenagrinėtas, ir 
nurodė, kad Tiekimo s utartis, kurioje įtvirtinta arbitražinė išlyga, ieškovei vykdant Faktoringo 
sutartį , nebuvo perduota ir jai nebuvo žinoma; ieškovė nėra Tiekimo sutarties šalis, todėl jos 
sąlygos ieškovės nesaisto. Ieškovės reikalavimą atsakovei patvirtina PVM sąskaitos fa ktūros, o 
ne Tiekimo sutartis. Teismas pažymėjo, kad atsakovė nepateikė įrodymų, kokį kiekį prekių ji 
įsigijo iš BAB „Kauno tiekimas“ nuo Tiekimo sutarties pasirašymo ir ar įsigytų prekių kiekis 
neviršijo Tiekimo sutartyje nurodyto maksimalaus prekių kieki o, nes, pagal Tiekimo sutarties 
nuostatas,  įsigijus maksimalų prekių kiekį, sutartis pasibaigia, todėl atsakovė turėjo pateikti 
duomenis, kokį prekių kiekį įsigijo iš BAB „Kauno tiekimas“ per 2012 metus. Nesant tokių 
duomenų teismas laikė, kad atsakovė ne įrodė Tiekimo sutarties sąsajumo su ginčo sąskaitomis  
faktūromis. Teismas taip pat nurodė, kad byloje nėra duomenų, jog Tiekimo sutartis buvo 
pratęsta 2013 metams, todėl 2013 metais išrašytos sąskaitos faktūros bet kokiu atveju nepatektų 
į Tiekimo sutarti es reguliavimo sritį.   
8. Reikalavimų perleidimo sutartis Nr. 2, kurią sudarė BAB „Kauno tiekimas“ (pradinė kreditorė), 
AB „Birač Europe“ (naujoji kreditorė), „Alumina“ d. o. o. Zvornik“ (skolininkė) ir BAB Ūkio 
bankas, teismo vertinimu, neturi jokio ryšio s u šia byla. BAB „Kauno tiekimas“, pagal 
Faktoringo sutartį Bankui perleidusi reikalavimo teises, kylančias iš ginčo sąskaitų, šių teisių 
visiškai atsisakė, todėl pakartotinai šių teisių perleisti negalėjo.  Pagal r eikalavimų perleidimo 
sutartį  susiklosčius ių teisinių  santykių dalykas – atsakovės skola pagal BAB „Kauno tiekimas“ 
atsakovei išrašytas kitas sąskaitas faktūras (ne pagal ginčui aktualias sąskaitas), iš kurių 
kylančios reikalavimo teisės buvo įkeistos Bankui (Reikalavimų perleidimo sutarties 
3.3 punktas). Bankui negalėjo būti įkeistos reikalavimo teisės, kurios priklauso jam pačiam.  
9. 2012 m. gruodžio 7 d., t. y. jau po Reikalavimų perleidimo sutarties pasirašymo, atsakovė 
BAB  „Kauno tiekimas“ ir Bankas sudarė Kilnojamojo turto įkeitimo sutartį, kuri a atsakovė savo 
turtu užtikrino, kad Bankui bus grąžinta pagal Faktoringo sutartį susidariusi 3 073 731 Eur 
skola. Ši faktinė aplinkybė, teismo vertinimu, įrodo, kad atsakovė pripažino ieškovės prašomą 
priteisti skolą.  
 3 
 
 
10. Lietuvos apeliacinis teismas, išnagri nėjęs bylą pagal atsakovės „Alumina“ d. o. o. Zvornik“ 
apeliacinį skundą, jį atmetė ir 2016 m. balandžio 21 d. nutartimi Kauno apygardos teismo 
2015  m. gegužės 18 d. sprendimą paliko nepakeistą, iš esmės sutikdamas su jame nurodytais 
motyvais.  
11. Teismas nuro dė, kad faktoringo sandoris apima daug sudėtingesnius santykius nei reikalavimo 
perleidimo sandoris. Reikalavimo teisės perleidimo sutartimi pradinis kreditorius savo 
reikalavimo teisę perduoda kitam asmeniui – naujam kreditoriui, o pats nustoja būti priev olės 
šalimi. Faktoringo, kitaip nei cesijos, atveju išlieka trinariai santykiai: išoriniai (tarp 
finansuotojo ir skolininko) ir vidiniai (tarp finansuotojo ir kliento). Reikalavimo perleidimu 
siekiama pakeisti pradinį kreditorių nauju kreditoriumi, t. y. v ienos iš sandorio šalių 
(kreditoriaus) pakeitimas prievolėje, o faktoringo sutarties pagrindu klientas (sutartį pasirašęs 
asmuo) siekia gauti sutartyje nu statyto dydžio pajamas (finansavimą) dar iki skolininko 
prievolės įvykdymo, užsitikrinti stabilius pin igų srautus. Reikalavimo perleidimas faktoringo 
atveju nėra savarankiškas – jis yra finansavimo sandorio dalis. Taigi, faktoringo negalima 
laikyti cesijos rūšimi, nes tai sudaro tik vieną iš sudėtingų faktoringo santykių elementų ir šiems 
santykiams reikal avimo perleidimą reglamentuojančios normos taikomos tik subsidiariai 
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2016 m. vasario 3 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-19-
695/2016). Faktoringas yra kauzalus sandoris, kurio teisinis tikslas yra savarankiškas – lėšų 
perdavimas kliento nuosavybėn, šiam įsipareigojant jas grąžinti perleidžiant turimus piniginius 
reikalavimus. Šios sutarties tikslas – ne pirminės (originalios) prievolės įvykdymas, o 
skolinimas, numatant ypatingą skolos grąžinimo būdą (Lietuvos Respublikos finansų įstaigų 
įstatymo 2 straipsnio 38 dalis). Lietuvos Respublikos civilinio kodekso (toliau – CK) 
6.907  straipsnio 1 dalyje įtvirtinta galimybė kreditoriui sudaryti faktoringo sutartį su 
finansuotoju ir perleisti reikalavimą net esant kreditoriaus ir s kolininko susitarimui, 
draudžiančiam arba ribojančiam reikalavimo perleidimą. Tokiu reglamentavimu pašalinami 
piniginio reikalavimo apyvartumo apribojimai ir užtikrinamas verslo subjektų interesas gauti 
būtiną finansavimą.  
12. Esant faktoringo teisiniams sant ykiams, faktoringo sutarties dalyku esantis piniginis 
reikalavimas privalo būti apibrėžtas finansuotojo ir kliento sudarytoje sutartyje (CK 6.905 
straipsnio 2 dalis). Iš į bylą pateiktos Faktoringo sutarties matyti, kad joje faktoringo sutarties 
dalykas ap ibrėžtas kaip reikalavimai į skolininkų piniginius įsipareigojimus, nurodytus kliento 
skolininkui išrašytose sąskaitose faktūrose. Taigi, ieškovės reikalavimą į atsakovę patvirtina 
sąskaitos faktūros, bet ne Tiekimo (ar kita) sutartis. T aip pat  nėra jokio pagrindo teigti, kad 
ieškovei turėjo būti žinoma apie Tiekimo sutartyje esančią arbitražinę išlygą ir kad ji gali būti 
laikoma savo elgesiu sutikusia su arbitražiniu susitarimu, kurio nepasirašė. Be to, kaip jau 
minėta, faktoringo atveju pradinės Tiekimo s utarties šalys nėra pakeičiamos, tiesiog skolininkas 
(atsakovė) yra įpareigojamas įvykdyti piniginę prievolę kreditoriaus nurodytam asmeniui 
(ieškovei). Piniginio reikalavimo įvykdymas finansuotojui atleidžia skolininką nuo atitinkamos 
prievolės įvykdymo k lientui (CK 6.909 straipsnio 3 dalis), t. y. skolininko piniginė prievolė 
klientui pasibaigia ne nuo reikalavimo perleidimo, o nuo jos įvykdymo finansuotojui momento.  
13. Atsižvelgdamas į faktoringo ir cesijos skirtumus, taip pat į tai, kad byloje nėra įrodym ų, 
patvirtinančių, jog ieškovė savo elgesiu sutiko su arbitražiniu susitarimu, teismas sprendė, kad 
Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso (toliau – ir CPK) 296 straipsnio 1 dalies 
9 punkte nustatyto pagrindo ieškinį  palikti nenagrinėtą nėra.  
14. Kada ngi ieškovė netapo Tiekimo sutarties šalimi (ja išliko BAB „Kauno tiekimas“), joje 
nustatyti maksimalūs parduodamos produkcijos kiekiai, taip pat aplinkybės, pagal kurią 
konkrečiai tiekimo sutartį buvo išrašytos ginčo sąskaitos faktūros, neturi reikšmės.   
15. Teismas atmetė atsakovės argumentus, kad byla neteisminga Lietuvos teismams, nes atsakovė 
nėra Lietuvos Respublikos juridinis asmuo, o prievolių įvykdymo vieta pagal Tiekimo sutartį 
buvo Bosnijoje ir Hercegovinoje. Kadangi ieškovė netapo Tiekimo sutarties  šalimi ir neperėmė 
 4 
 
 
jokių teisių ar įsipareigojimų, susijusių su prekių pristatymu, o ginčas nagrinėjamoje byloje 
kilęs tik tarp finansuotojos (ieškovės) ir skolininkės (atsakovės) dėl piniginės prievolės 
vykdymo, tai taikytinas CK 6.52 straipsnio 2 dalies  4 punktas, pagal kurį piniginės prievolės 
vykdymo vieta yra kreditoriaus gyvenamoji ar verslo vieta.  
16. Teismas nurodė, kad, pagal CK 6.909 straipsnį, skolininkas privalo sumokėti pinigų sumas 
finansuotojui, jeigu skolininkas yra gavęs iš kliento arba finan suotojo rašytinį pranešimą apie 
piniginio reikalavimo perleidimą finansuotojui ir pranešime nurodytas piniginis reikalavimas 
bei finansuotojas, kuriam turi būti įvykdyta prievolė. Jei skolininkas, kuriam buvo pranešta apie 
sudarytą faktoringo sutartį, prie volę vis tiek įvykdys tiesiogiai klientui, o ne finansuotojui, 
privalės šią prievolę dar kartą įvykdyti finansuotojui, o po to teismine tvarka reikalauti klientui 
sumokėtų lėšų (žr., pvz., Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2005 m. vasario 7 d. nutartį civilinė je 
byloje Nr. 3K -3-59/2005). Jei skolininkas apie faktoringo sutartį tinkamai neinformuotas, 
prievolės įvykdymas klientui bus laikomas tinkamu prievolės įvykdymu. Taigi, nepranešimas 
skolininkui apie sudarytą faktoringo sutartį nedaro faktoringo sutarties negaliojančios ir 
nepašalina iš jos kylančios reikalavimo teisės, tačiau suteikia galimybę skolininkui gintis nuo 
pareikšto reikalavimo įrodinėjant, kad prievolė yra pasibaigusi tinkamu įvykdymu, atsiskaičius 
tiesiogiai su klientu. Atsižvelgdamas į tai tei smas sprendė, kad vien ta aplinkybė, jog atsakovė 
galbūt nebuvo informuota apie faktoringo sutartį, nereiškia, kad ieškovės reikalavimas vien dėl 
šios priežasties turėjo būti atmestas. Toks teisinis rezultatas galėjo atsirasti tik atsakovei 
įrodžius, kad p agal ginčo sąskaitas yra visiškai atsiskaityta. Teismas atmetė atsakovės teiginius, 
kad ji yra atsiskaičiusi, nurodydamas, jog iš atsakovės pateiktų sąskaitos išrašų nėra galimybės 
nuspręsti, pagal kokias konkrečiai sąskaitas buvo vykdomi mokėjimai (sąskai tų numeriai 
pavedimuose nenurodyti). Teismas pažymėjo, kad iš byloje esan čių įrodym ų spręstina  priešingai  
– atsakovės antspaudu ir parašu patvirtintas patvirtinimas apie skolą ieškovei pagal ginčo 
sąskaitas 2012 m. gruodžio 31 d. (5 t. b. l. 14 –16), nors p agal atsakovės pateiktą lentelę pagal 
sąskaitą IND A03/2013 buvo atsiskaitoma dar iki šio patvirtinimo datos. Minėtas patvirtinimas, 
taip pat 2012 m. gruodžio 7 d. Kilnojamojo turto įkeitimo sutarties (5 t., b. l. 19 –25) turinys  
nurodo , kad 2012 m. pabaigo je atsakovei buvo žinoma apie tai, jog ginčo sąskaitos yra 
faktorizuotos, todėl 2013 m. atsakovės vykdyti mokėjimai bendrovei „Kauno tiekimas“ negali 
būti pripažinti tinkamu prievolės įvykdymu ir nepaneigia ieškovės reikalavimo teisės (žr., pvz., 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2005 m. vasario 7 d. nutartį civilinėje byloje Nr. 3K -3-
59/2005).  
17. Teismas nurodė, kad byloje surinktų įrodymų visetas nepagrindžia atsakovės teiginių, jog 
Reikalavimų perleidimo sutartimi Nr. 2 buvo perleisti reikalavimai pagal ginčo s ąskaitas 
faktūras. Į bylą pateiktame sutarties priede Nr. 1 (4 t., b. l. 15) konkrečios sąskaitos faktūros, 
pagal kurias perleisti reikalavimai, neįvardytos. Pirmosios instancijos teismo įpareigojimo 
pateikti šias sąskaitas atsakovė neįvykdė, nurod ė, kad j ų neturi (4 t., b. l. 151 –153). Tokių 
dokumentų neturėjo ir ieškovė (4 t., b. l. 158 –159). Kadangi procesinė pareiga įrodyti, kad 
Reikalavimų perleidimo sutartimi Nr. 2 buvo perleisti reikalavimai būtent pagal ginčo sąskaitas 
faktūras, tenka šia aplinkybe savo atsikirtimus grindžiančiai atsakovei, šis įrodymų trūkumas 
pirmosios instancijos teismo pagrįstai buvo įvertintas atsakovės nenaudai.  
 
III. Kasacinio skundo ir atsiliepimo į kasacinį skundą teisiniai argumentai  
 
18. Kasaciniu skundu atsakovė „Alumina “ d. o. o. Zvornik “ prašo panaikinti Lietuvos apeliacinio 
teismo 2016 m. balandžio 21 d. nutartį ir priimti naują sprendimą – ieškinį palikti nenagrinėtą 
arba atmesti bei priteisti bylinėjimosi išlaidų atlyginimą. Kasacinis skundas grindžiamas šiais 
argume ntais:  
 5 
 
 
18.1. Apeliacinės instancijos teismas nepagrįstai nurodė, kad, Bankui pagal Faktoringo sutartį 
perėmus reikalavimą, Tiekimo sutartyje esanti arbitražinė išlyga nebegalioja. Apeliacinės 
instancijos teismas, konstatuodamas, kad faktoringo negalima laikyti cesijos rūšimi ir kad 
faktoringas yra tik finansavimo instrumentas, iš esmės pasisakė tik dėl vidinių faktoringo 
santykių (kylančių tarp kliento ir finansuotojo), tačiau nieko nepasisakė dėl išorinių, kurie 
kyla tarp finansuotojo ir skolininko, t. y. verti no, kad jie yra visiškai atsieti nuo cesijos 
teisinių santykių.  
18.2. Bylą nagrinėję teismai nepagrįstai laikė , kad sąskaitos faktūros pačios savaime, atskirai 
nuo Tiekimo sutarties, yra atsakovės prievolės pagrindas. Lietuvos Aukščiausiasis 
Teismas savo praktik oje yra nurodęs, kad PVM sąskaita faktūra pati savaime neįpareigoja 
atsakovo apmokėti nurodytą sumą, nes tokiai prievolei atsirasti būtinos papildomos 
sąlygos – įrodymai, pagrindžiantys sutarties vykdymą ir konkrečios ūkinės operacijos 
atlikimą  (Lietuvos A ukščiausiojo Teismo 2003 m. spalio 8 d. nutartis civilinėje byloje 
Nr. 3K -3-1040/2003; 2004 m. balandžio 19 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-
291/2004).  
18.3. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas  yra pažymėjęs, kad tam tikrais atvejais susaistytos 
arbitražinio susitarimo gali būti ne tik šalys, pasirašiusios arbitražinį susitarimą ar sutartį, 
kurioje yra arbitražinė išlyga, bet ir tokie asmenys, kurie kitaip išreiškia valią būti 
saistomi arbitražinio susitarimo  (2015 m. balandžio 22 d. nutartis civilinėje byloje  
Nr. 3K-3-316-687/2015). Vienas tokių doktrinoje nurodomų atvejų yra teisių perėmimas 
pagal sutartį, kurioje įtvirtinta arbitražinė išlyga.  
18.4. Teismai neteisingai nustatė faktorizuotos prievolės įvykdymo vietą ir tai lėmė neteisingų 
sprendimų priėmimą.  Nors atsakovė nėra Europos Sąjungos valstybės narės subjektas, 
tačiau ginčui pagal teisės taikymo analogiją yra aktualūs ir Europos Sąjungos Teisingumo 
Teismo (toliau – ir Teisingumo Teismas, ESTT) išaiškinimai dėl prievolės įvykdymo 
vietos, pagal kuriuos sutar čių, kurių objektas yra prekių pardavimas, prievolės įvykdymo 
vieta yra prekių pristatymo vieta.  
18.5. Bylą nagrinėję teismai vadovavosi išimtinai tik ieškovės pateiktais nepatikimais 
įrodymais ir nepagrįstai konstatavo, kad skolos Bankui faktas yra įrodytas.  
 
19.  Trečiasis asmuo AB „Birač Europe“ pateikė pareiškimą dėl prisidėjimo prie kasacinio skundo.  
 
20. Atsiliepimu ieškovė BAB Ūkio bankas prašo kasacinį skundą atmesti ir Lietuvos apeliacinio 
teismo 2016 m. balandžio 21 d. nutartį palikti nepakeistą bei priteisti bylinėjimosi išlaidų 
atlyginimą. Atsiliepimas grindžiamas šiais argumentais:  
20.1. Tiekimo sutartyje yra nurodyta (14.2 punktas), kad ji sudaryta lietuvių ir anglų kalbomis, 
tačiau atsakovė pateikė sutarties tekstą serbų kalba ir jos 2015 m. sausio 19 d. vertimą į 
lietuvių kalbą. Toks neatitikimas leidžia daryti išvadą, kad atsakovės pat eiktas Tiekimo 
sutarties tekstas serbų kalba nėra autentiškas Tiekimo sutarties tekstas.  
20.2. Tiekimo sutartyje (3.1 punktas) nurodoma, kad bendras pagal šią sutartį per 2012 m. 
patiektinas prekių kiekis sudaro 60 000 DMT (šešiasdešimt tūkstančių metrinių tonų ) su 
pirkėjos pasirinkta paklaida. Atsakovė nepateikė įrodymų, kokį kiekį prekių ji įsigijo nuo 
Tiekimo sutarties pasirašymo ir, atitinkamai, ar tas įsigytų prekių kiekis neviršijo 
Tiekimo sutartyje nurodyto maksimalaus prekių kiekio. Iš Tiekimo sutarties teksto 
suprantama, kad, įsigijus maksimalų prekių kiekį, ši sutartis pasibaigia, todėl atsakovė 
turėjo įrodyti, kokį prekių kiekį įsigijo per 2012 m. Tokių duomenų nepateikus laikytina, 
kad atsakovė neįrodė Tiekimo sutarties sąsajumo su ginčo sąskaitomis f aktūromis prekių 
 6 
 
 
kiekio aspektu. Be to, į sutarties reguliavimo sritį taip pat nepatenka 2013 m. išrašytos 
sąskaitos, nes sutartis buvo sudaryta tik 2012 metams.  
20.3. Tiekimo sutartyje nustatytas 60 000 DMT prekių kiekis yra parduotinas, t. y. toks, kurį 
pardav ėjas garantuoja pirkėjui, tačiau realūs kiekiai turėjo būti nustatyti Tiekimo sutarties 
prieduose . Kadangi  šie į bylą nepateikti, todėl nėra pagrindo teigti, kad atsakovė ir BAB 
„Kauno tiekimas“ susitarė dėl konkrečių prekių kiekių tiekimo. Ši aplinkybė ta ip pat 
teikia pagrindą daryti išvadą, kad Tiekimo sutartis nėra susijusi su ginčo sąskaitomis.  
20.4. 2012 m. gruodžio 7 d., t. y. jau po Reikalavimo perleidimo sutarties pasirašymo, ieškovė, 
atsakovė ir BAB „Kauno tiekimas“ sudarė nekilnojamojo turto įkeitimo su tartį, kuria 
atsakovė užtikrino savo prievolių vykdymą, taip pripažindama ieškovės prašomą priteisti 
skolą.   
20.5. Tiekimo sutartis nereguliuoja ginčo teisinių santykių, todėl joje nustatyta arbitražinė 
išlyga nėra taikytina sprendžiant dėl ginčo sąskaitų apmok ėjimo. Be to, ši sutartis nebuvo 
pateikta ieškovei perduodant reikalavimo teises, todėl negali būti įpareigojanti. 
Pažymėtina ir tai, kad atsakovė, nurodydama, kad Tiekimo sutartyje nustatyta arbitražinė 
išlyga taikytina ir ieškovei, remiasi kitose tiekimo  sutartyse nurodytomis arbitražinėmis 
išlygomis, nors šios sutartys nereguliuoja ginčo teisinių santykių ir nėra prijungtos  prie 
bylos.   
20.6. CPK 30 straipsnio 9 dalyje nustatyta, kad ieškinys dėl sutarčių, kuriose nurodyta 
įvykdymo vieta, gali būti pareiškiama s pagal sutarties įvykdymo vietą. Tuo atveju, kai 
byla yra laikoma turinčia tarptautinį elementą ir tarp šalių nėra pasirašytos dvišalės ar 
daugiašalės sutarties dėl teisinės pagalbos, ieškinių dėl prievolių, kurių vykdymo vieta 
nurodyta Lietuvoje, teismin gumas sprendžiamas remiantis CPK 787 straipsnio 1 dalies 
3 punkto nuostatomis, t. y. tokie ieškiniai dėl prievolių, kurių vykdymo vieta nurodyta 
Lietuvoje, laikomi teismingais Lietuvos teismams. CK 6.905 straipsnio 1 dalyje 
nustatyta, kad faktoringo sutart ies dalykas yra esamas ar būsimas piniginis reikalavimas, 
kuriam teikiamas finansavimas. Atsižvelgiant į tai, konstatuotina, kad šis ieškinys yra 
teikiamas dėl Faktoringo sutarties, t. y. dėl jos dalyku esančių piniginių prievolių. Kaip 
matyti, Faktoringo sutarties HA priede šalys susitarė, kad šia sutartimi perleidžiamos 
reikalavimo teisės yra vykdytinos Lietuvoje mokėjimo nurodymu pervedant mokėtinas 
sumas į Banko sąskaitą ieškovės Kauno filiale. Taigi, šalys susitarė, kad iš Faktoringo 
sutarties kylančio s prievolės bus vykdomos Lietuvoje. Be to, Lietuvos Respublikos 
įmonių bankroto įstatymo  14 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad bankroto 
administratoriaus reikalavimai bankrutuojančios ir bankrutavusios įmonės skolininkams 
nagrinėjami teisme pagal bankrutu ojančios įmonės buveinės vietą.  
20.7. Atsakovė nepagrįstai teigia, kad yra atsiskaičiusi pagal ginčo sąskaitas. Atsakovės 
pateiktuose mokėjimo dokumentuose nėra nurodyta, kad yra mokama už ginčo sąskaitas, 
todėl nėra pagrindo teigti, kad šiais mokėjimais buvo a pmokėtos ginčo sąskaitos. Be to, 
ieškovė teismui yra pateikusi atsakovės atstovo pasirašytą skolų patvirtinimo aktą 
ieškovės auditoriams.  
 
21. Atsiliepimu trečiasis asmuo BAB „Kauno tiekimas“ prašo kasacinį skundą atmesti ir Lietuvos 
apeliacinio teismo 2016 m . balandžio 21 d. nutartį palikti nepakeistą. Atsiliepimas grindžiamas 
šiais argumentais:  
21.1. Atsakovė faktoringo teisiniams santykiams taiko reikalavimo perleidimo santykius 
reglamentuojančias taisykles bei laikosi nuomonės, kad yra įvykęs šalių pasikeitimas  
prievolėje  ir naujasis kreditorius (Bankas) yra saistomas pradinės kreditorės (AB „Kauno 
tiekimas“) ir skolininkės („Alumina“ d. o. o. Zvornik“) sutarties sąlygų. Lietuvos 
 7 
 
 
apeliacinis teismas skundžiamoje nutartyje išsamiai  išanalizavo reikalavimo perleidimo  
ir faktoringo sandorių skirtumus ir jų santykį bei pripažino, kad faktoringo atveju 
pradinės Tiekimo sutarties šalys nėra pakeičiamos.  
21.2. Įstatymo leidėjas (CK 6.903 –6.905 straipsniai) faktoringo sutarties dalyką sieja tik su iš 
prekių pardavimo, darbų atlikimo ar paslaugų teikimo kylančiu esamu ar būsimu 
piniginiu reikalavimu ir nenurodo, kad finansuotojas, perėmęs piniginį reikalavimą, 
perima ir kitus kliento (kreditori aus) įsipareigojimus. Vadovaujantis CK 6.906 straipsnio 
1 dalimi, pagal bendrąją taisyklę, klientas atsako finansuotojui už perleidžiamo piniginio 
reikalavimo, esančio sutarties dalyku, galiojimą, tai reiškia, kad už piniginio reikalavimo 
teisingą apibrėži mą faktoringo sutartyje, taigi ir pradinės sutarties analizę, yra atsakingas 
ne finansuotojas, o klientas, t. y. kreditorius. Tai paneigia kasatorės argumentą, kad 
finansuotojas privalo susipažinti su pradine kliento ir skolininko sudaryta sutartimi. 
Analo giškas aiškinimas turėtų būti taikomas ir CK 6.911 straipsnio 1 dalies normai.  
21.3. Atkreiptinas dėmesys ir į tai, kad kasacinio teismo praktikoje yra pažymėta, jog 
faktoringą reglamentuojančiame CK šeštosios knygos XLV skyriuje nėra nurodyta apie 
reikalavimo p erleidimą reglamentuojančių teisės normų, išdėstytų CK šeštosios knygos 
VI skyriuje, taikymą faktoringo sutartiniams santykiams. Šiomis teisės normomis galėtų 
būti vadovaujamasi konstatavus teisinio reglamentavimo spragų ir pagrindą taikyti 
įstatymo analog iją (CK 1.8 straipsnis), tačiau tokiu atveju kaip įstatymo analogija 
taikomos teisės normos neturi sukurti prieštaravimų įstatymų leidėjo įtvirtintoje teisės 
normų sistemoje, kurioje konstatuota reglamentavimo spraga (Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo 2016 m. vasario 3 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-19-695/2016). Kadangi 
nagrinėjamoje byloje tokia reglamentavimo spraga nėra nustatyta, tai nėra pagrindo 
taikyti įstatymo analogiją.  
21.4. CK 6.907 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad piniginio reikalavimo perleidim as 
finansuotojui galioja ir tais atvejais, kai kliento ir skolininko sutartis tą daryti draudžia ar 
riboja. Pagal to paties straipsnio 2 dalį, ši nustatyta taisyklė neatleidžia kliento nuo 
prievolių ir atsakomybės skolininkui už sutarties sąlygos,  draudži ančios ar ribojančios 
reikalavimo perleidimą, pažeidimą. Taigi, įstatyme nustatyta galimybė skolininkui 
apsaugoti savo interesus, jeigu jis mano, kad piniginio reikalavimo perleidimas 
finansuotojui gali šiuos interesus pažeisti, tačiau pats skolininkas tok iais atvejais turi 
imtis savo interesų apsaugos bei įtvirtinti tai sutartyje.  
21.5. Nagrinėjamu atveju nėra pagrindo analizuoti klausimo dėl bylos teismingumo, nes jis jau 
yra išspręstas įsiteisėjusia Lietuvos apeliacinio teismo 2013 m. spalio 14 d. nutartimi 
civilinėje byloje Nr. 2 -2347/2013, todėl iš naujo negali būti svarstomas.  
 
Teisėjų kolegija  
 
k o n s t a t u o j a :  
 
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai  
 
Dėl apeliacinės instancijos teismo nutarties, kuria konstatuojamas ginčo teismingumas Lietuvos  
Respublikos teismams, reikšmės  bylos nagrinėjimui  
 
 8 
 
 
22. Trečiasis asmuo BAB „Kauno tiekimas“ mano, kad šioje kasacinėje byloje ne begali būti 
sprendžiamas klausimas dėl bylos tarptautinio teismingumo, nes jis jau yra išspręstas 
įsiteisėjusia Lietuvos apeliacinio teismo  2013 m. spalio 14 d.  nutartimi , priimta šioje civilinėje 
byloje .  
23. Lietuvos apeliacinio teismo 2013 m. spalio 14 d.  nutartis yra apeliacinės instancijos teismo 
procesinis sprendimas, priimtas dėl Kauno apygardos teismo 2013 m. rugpjūčio 14 d. nutarties, 
kuria ieškinio priėmimo stadijoje spręsta dėl civilinės bylos tarptautinio teismingumo Lietuvos 
teismams. Minima apel iacinės instancijos teismo nutartimi panaikinta pirmosios instancijos 
teismo nutartis dėl atsisakymo priimti ieškinį.  
24. Kasacinėje  praktikoje jau yra pasisakyta dėl teismo sprendimo privalomumo principo, teismo 
sprendimo res judicata  (liet. išspręstas klausimas ) ir prejudicinės galios bei jų tarpusavio 
santykio (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2010 m. balandžio 26 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 
3K-7-173/2010 ). 
25. Teisėjų kolegija išaiškina , kad nors apeliacinės instancijos teismo nutartyje pateikti išaišk inimai 
yra privalomi klausimą iš naujo nagrinėjančiam pirmosios instancijos teismui, jie nesaisto tą 
pačią bylą nagrinėjančio kasacinio teismo. Ieškinio priėmimo stadijoje tarptautinio teismingumo 
klausimu priimtos tarpinės teismo nutartys  neturi nei res judicata , nei prejudicinės galios, 
kadangi jomis ginčas nėra išsprendžiamas iš esmės , jomis  nėra pasisakoma dėl šalių 
materialiųjų teisių ir pareigų. Jos neužkerta kelio teismui vertinti byloje pareikštų reikalavimų 
tarptautinės jur isdikcijos klausimą  bylos nagrinėjimo iš esmės stadijoje, įskaitant procesą 
apeliacinės instancijos ir kasaciniame teisme. Vadovaujantis proceso įstatymu, įsiteisėjusio 
teismo procesinio sprendimo prejudicinė galia saisto kitą teismą tik kitoje byloje (CPK 182 
straipsnio 2 punkta s). Nagrinėjamu atveju Lietuvos apeliacinio teismo 2013 m. spalio 14 d.  
nutartis yra priimta toje pačioje byloje, kurioje vyksta šis kasacinis procesas.  
26. CPK 782 straipsnyje  teismui nustatyta pareiga  ex officio  (liet. savo iniciatyva) vertinti 
tarptautinį bylos teismingumą ir, nustačius, kad byla Lietuvos Respublikos teismams 
neteisminga, palikti ieškinį  nenagrinėtą, nėra siejama su konkrečia proceso stadija (a tsisakymas 
priimti ieškinį galimas tik ieškinio priėmimo stadijoje ). Ieškinio priėmimo stadijoje p riimta 
teismo nutartimi dėl tarptautinės jurisdikcijos teismas pasisako tik dėl to, ar , atsižvelgiant į 
ieškinio priėmimo stadijoje nustatytas faktines aplinkybes,  jis turi kompetenciją spręsti ir 
pasisakyti dėl šalių materialiųjų teisių ir pareigų. Tiek C PK 782  straipsnyje nustatytas 
įpareigojimas, tiek ieškinio priėmimo stadijoje atliekamo patikrinimo ribos lemia tai, jog jis, 
toje pačioje byloje vėliau nusta tęs, kad jurisdikcija prisiimta ar jos atsisakyta nepagrįstai, nėra 
saistomas priėmimo stadijoje  padarytų išvadų.  
27. Tarptautinės jurisdikcijos klausimas nėra fakto klausimas. Nors konkretūs jungiamieji faktoriai, 
kurių pagrindu nustatoma teismo tarptautinė jurisdikcija (pavyzdžiui, šalių nuolatinė 
gyvenamoji (buveinės) vieta, pilietybė (įsteigimo valst ybė) ir kt.), yra fakt ai, tačiau jų pagrindu 
atliekamas vertinimas dėl tarptautinės jurisdikcijos yra teisės klausimas.  
28. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta  šios nutarties 24–27 punkt uose, trečiojo  asmens BAB „Kauno 
tiekimas“  argumentai dėl Lietuvos apeliacinio teismo 2013 m. spalio 14 d. nutarties  
privalomumo kasaciniam teismui atmestini kaip nepagrįsti.  
 
Dėl faktoringo instituto santykio su reikalavimo teisės perleidimo (cesijos) institutu  
 
29. Dalyva ujantys byloje asmenys nesutaria , koks yra santykis tarp faktorin go ir cesijos institutų, 
taip pat dėl to, koks yra BAB Ūkio bank o reikalavimo bendrovei „Alumina “ d. o. o. Zvornik “ 
pagrindas (arba, kaip tai apibrėžė apeliacinės instancijos teismas, koks dokumentas patvirtina 
ieškovės reikalavimą atsakovei) – sąskaitos ar sutartis (sutartys).  
 9 
 
 
30. Faktoringo sutarties samprata įtvirtinta CK 6.903 straipsnio 1 dalyje, kurioje  nustatyta, kad 
faktoringo sutartimi viena šalis (finansuotojas) perduoda arba įsipareigoja perduoti kitai šaliai  
(klientui) pinigus mainais už kliento (kreditoriaus) piniginį reikalavimą trečiajam asmeniui 
(skolininkui), o klientas perleidžia  arba įsipareigoja perleisti finansuotojui piniginį reikalavimą  
skolininkui (finansavimas su sąlyga perleisti  piniginį reikalavimą ) ir mokėti sutartyje nustatytą 
atlyginimą.  
31. Taigi faktoringas – tai sutartiniai santykiai, kurių dalyką sudaro reikalavimo teisių finansavimas 
mainais už sutartą atlyginimą, finansuotojo teisėms užtikrinti panaudojant nuosavybės teises į 
perleidžiamus reikalavimus. Ekonominis faktoringo naudingumas klientui pasireiškia tuo, kad 
leidžia klientui padidinti lėšų apyvartą, kai dėl ekonominio būtinumo tenka s avo kontrahentams 
nustatyti  ilgus mokėjimo terminus už suteiktas paslaugas ar prekes. P asinaudodamas faktoringo 
sutartimi verslininkas gali savo klientams nustatyti ilgesnius apmokėjimo terminus, taip 
suteikdamas klientams geresnes sąlygas ir įgydamas pranašumą savo konkurentų atžvilgiu . 
Pagal CK 6.906 straipsnio 3 dalį, faktoringo sutartis gali būti: 1) su regreso teise (kai klientas 
įsipareigoja atpirkti finansuotojui perleistą reikalavimą skolininkui, jeigu šis jo neįvykdys) arba 
2) be regreso teisės (kai klientas neatsako finansuotojui, jeigu skolininkas neįvykdo perleisto 
reikalavimo). P irmoji faktoringo sutarties rūšis yra rizikingesnė klientui, antroji – finansuotojui. 
Priklausomai nuo to, kas prisiima didesnę riziką, skiriasi  faktoringo sutarties sąlygos, pvz., 
avanso, palūkanų dydis, kurios lemia , ar faktoringo sutarties kaina yra did esnė, ar  mažesnė  
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2014 m. lapkričio 19 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-
483/2014 ). 
32. Kasacinis teismas pažymi, kad į statyme įtvirtinta faktoringo koncepcija  bei tokių sandorių 
praktinė esmė yra kelių sąlyginai savaranki škų teisinių santykių visuma. T arp finansuotojo ir 
kliento (kreditoriaus) susiklostančio teisinio santykio esmė ir paskirtis – finansuotojui in vestuoti 
ir gauti pelną; klientui  – operatyviai gauti apyvartinių lėšų, taip pat kontroliuoti riziką, kad jo 
paties klientas neatsiskaitys ar atsiskaitys pavėluotai , ir kt. Santykiai, susiklostantys tarp 
finansuotojo ir kliento, yra vidinis faktoringo elementas.  
33. Tuo tarpu t arp finansuotojo, kuris, faktoringo sutartimi klientui perleidus, o finansuotojui  
perėmus reikalav imo teisę į skolininką, iš esmės tampa naujuoju skolininko kreditoriumi, ir 
skolininko susiklostančių teisinių santykių esmė neabejotinai reiškia, kad įvyksta cesija. 
Santykiai tarp finansuotojo ir skolininko yra išorinis faktoringo elementas ir yra tiesio ginė 
vidinio faktoringo  elemento sukeliama teisinė pasekmė.  
34. Panašios išvados dėl faktoringo ir cesijos santykio daromos teisės mokslo doktrinoje (žr.  
Ambrasienė , D. Asmenų pasikeitimas prievolėje (kai kurie teoriniai ir praktikiniai aspektai). 
Jurisprudenc ija, 2002, t. 28(20), 96 -104, p . 105; Skibarkienė , Ž. Reikalavimo perleidimas ir 
faktoringas. Jurisprudencija , 2004, t. 55(47),  114-128; Skibarkienė , Ž. Faktoringo samprata ir 
jo teisinė prigimtis. Jurisprudencija , 2005, t. 70(62),  54-64; Milenkovic -Kerkovic,  T., Dencic -
Mihajlov , T. Factoring and Changing Environment: Legal and Financial Aspects. Procedia – 
Social and Behavioral Sciences  44 (2012) 428 -435, p.  429, 433; Spasic , I., Bejatovic, M., 
Dukic -Mijatovic , M. Factoring – Instrument of  Financing in Business Practice – Some 
important Legal Aspects. Ekonomska istraživanja  Vol 25 No 1, p.  198, 191, 192 ).  
35. Dėl šios nutarties 30–34 punktuose nurodytų  priežasčių  teisėjų kolegija nesutinka su ap eliacinės 
instancijos teismo išvad a, jog faktoringo ir cesijos santyki ai yra skirtingi ir autonomiškai, nes 
tarp finansuotojo ir skolininko susiklostančių santykių esmė kokybiškai nesiskiria nuo tų, kurie 
yra cesijos atveju – šių institutų tarpusavio santykis toks, kad faktoringo sutarties pagrin du 
įvyksta cesija  – reikalavimo teisę į skolininką įgyja iki tol prievolėje nebuv ęs asmuo – 
finansuotojas. C esija yra viena iš faktoringo teisinių santykių sudėtinių dalių. Aplinkybė, kad 
faktoringo atveju išlieka trinariai santykiai , šios išvados nekeičia .  
 
 10 
 
 
Dėl sąskaitų ir sutarties (sutarčių) tarpusavio santykio  
 
36. Pirmosios instancijos ir apeliacinės instancijos  teisma i nurodė, kad ieškovo reikalavimą 
patvirtina PVM sąskaitos faktūros, bet ne Tiekimo ar kokia nors kita sutartis. Atsakovė 
„Alumina “ d. o. o. Zvornik “ įrodinėja, kad šią b ylą nagri nėję teismai nepagrįstai sprendė , kad 
sąskaitos faktūros pačios savaime, atskirai nuo Tiekimo sutarties, yra jos naujos prievolės 
pagrindas.  
37. Kasacinio teismo praktikoje išaiškinta, kad vienos iš sutarties šal ių išrašyta PVM sąskaita 
faktūra savaime nėra sutartis, o turi būti vertinama kaip sutartinius santykius patvirtinantis  
dokumentas. Remiantis PVM sąskaita faktūra galima patvirtinti šalių sutartinių santykių faktą, 
kaip tokį, tačiau negalima nustatyti šių santykių pobūdžio, t. y. to, ar šalis sieja pirkimo –
pardavimo ar komiso, ar dar kitokie sutartiniai santykiai (žr. Liet uvos Aukščiausiojo Teismo 
2015 m. gegužės 6 d. nutartį civilinėje byloje Nr. 3K -3-250-469/2015 ir joje nurodytą kasacinio 
teismo praktiką).  
38. Atsižvelg dama  į aplinkybę, kad Lietuvos Aukščiausiojo Teismo  praktika šiuo ginčo klausimu 
jau yra suformuota, teisė jų kolegija daro išvadą, kad bylą nagrinėję pirmosios ir apeliacinės 
instancijos  teismai šioje byloje neteisingai sutapatino reikalavimo pagrindą ir reikalavimą 
patvirtinantį dokumentą. Neabejotina, kad reikalavimą patvirtina PVM sąskaita faktūra, tačiau 
sprendžiant klausimą, kokios teisės perduotos  faktoringo sutartimi , reikia vertinti ne tai, koks 
dokumentas teisės buvimą patvirtina, o koki u pagrindu atitinkama teisė atsirado. Taigi, 
reikalavimo teisė į skolininką atsiranda ne iš sąskaitos faktūros, o iš jo su kreditoriumi sudarytos 
sutarties.  
39. Teisėjų kolegija pažymi, kad tam, jog būtų galima sutikti su teismų padarytomis išvadomis ir 
nesiremti šios nutarties 37 punkte nurodytu  Lietuvos Aukščiausiojo Teismo išaiškinimu 
faktoringo teisinių santykių bylose, faktoringo teisiniai santykiai turėtų būti savo esme ypač 
specifiniai, o CK įtvirtintas faktoringo teisinis reglamentavimas turėtų aiškiai įtvirtinti sąskaitos 
faktūros autonom iją nuo sutarties, kurios pagrindu  atsirado reikalavimas. Išanalizavusi CK 
teisinį reglamentavimą, teisėjų kolegija pažymi, kad ši sąlyga nėra tenkinama : CK 6.903, 6.906, 
6.911, 6.912 ir kt. straipsnių nuostatų turinys ir esmė lemia tai, kad faktoringo tei siniuose 
santykiuose yra reikšmingos pagrindinės sutarties nuostatos. Kilus šalių – finansuotojo, 
kreditoriaus ir skolininko – teisių ir pareigų tarpusavio balanso klausimui, teisinis 
reglamentavimas aiškiai orientuoja į kreditoriaus ir skolininko sutartie s nuostatų vertinimą, 
todėl negalima sutikti su teismų padarytomis išvadomis dar ir šiuo aspektu . 
40. Nagrinėjamos bylos  šalys faktoringo sutartyje savo teises ir pareigas apibrėž ė taip, kad 
reikšmingos yra ir pirkimo –pardavimo bei kitų sutarčių , kurios perduotos faktoringo sutartimi, 
sąlygos.  
41. Faktoringo sutarties 4 dalies (Bendrosios nuostatos) 4.1 punkte nurodyta, kad „Klientas 
perleidžia, o Bankas perima Reikalavimus į Skolininkų piniginius įsipareigojimus, nurodytus 
Kliento Skolininkui išraš ytose Sąskaitose -faktūrose ir kurie yra išvardinti Sutarties prieduose, 
mainais į Sutartyje numatytą Banko sumokamą Faktoringo išmoką“.  
42. Faktoringo sutarties 4.2 punkte sutarta, kad „Klientas perleidžia Reikalavimus į Skolininkų 
piniginius įsipareigojimus tokiomis sąlygomis, kurios buvo numatytos pirkimo -pardavimo ar 
kitose sutartyse, pasirašytose tarp Kliento ir Skolininkų ir šių sutarčių pagrindu Kliento 
išrašytose sąskaitose faktūrose“.  
43. Faktoringo sutarties 6 dalies (Kliento teisės ir pareigos) 6.1.3 punkte nustatyta, kad klientas 
įsipareigoja „reikalavimo perleidimo dieną perduoti Bankui dokumentus, patvirtinančius 
Reikalavimą bei papildomas teises <...>“.  
 11 
 
 
44. Faktoringo sutarties 6.4 punkte šalys sulygo, kad „Klientas, perleisdamas reikalavimus, 
įsiparei goja perleisti Bankui ir Reikalavimų įvykdymui užtikrinti nustatytas teises bei kitas 
papildomas teises  (vekseliai, įkeitimas, laidavimas, draudimas ir pan.) ir perduoti šias teises 
patvirtinančius dokumentus“.  
45. Faktoringo sutarties 4.2 ir 6.4 punktų siste minis aiškinimas akivaizdžiai rodo, kad faktoringo 
sutartis apima ir arbitražinės išlygos perdavimą – arbitražinė išlyga  pagrindinės prievolės 
atžvilgiu yra ją aptarnaujanti šalutinė prievolė, be to , pradinio kreditoriaus ir skolininko 
santykiuose tai yra viena iš kliento ir skolininkų teisinių santykių sąlygų, nustatytų sutartyse, dėl 
kurių perdavimo šalys taip pat susitarė.  
46. Teismų nustatyta aplinkybė, kad šalys 2009 m. sausio 26 d. HA priedu prie Faktoringo sutarties 
pakeitė tam tikrus Faktoringo sutartie s punktus, kuriuose nurodytas ir reikalavimą patvirtinantis 
dokumentas, nekeičia minėtos išvados, nes minėtu HA priedu pakeisti Faktoringo sutarties 
6.1.3  punktas, 6.1.5 punktas, 9.2 punktas ir 12.1 punktas, tačiau minėti 4.2 ir 6.4  punktai, 
turintys esmin ę reikšm ę, išliko nepakitę.  
47. Taigi faktoringo sutartis iš principo reguliuoja ir apima sutartyje (sutartyse) įtvirtintos 
(įtvirtintų) arbitražinės išlygos (a rbitražinių išlygų) perdavimą.  
 
Dėl arbitražinio susitarimo perdavimo faktoringo sutartim i galimumo  
 
48. Lietuvos Respublikos komercinio arbitražo (toliau – KAĮ) 11 straipsnio, reglamentuojančio 
arbitražinio susitarimo teisminį pripažinimą, 1 dalyje nustatyta, kad teismas, gavęs ieškinį dėl 
klausimo, dėl kurio šalys yra sudariusios šio įstatymo 10 straipsnyje nustatytos formos 
arbitražinį susitarimą, atsisako jį priimti. Jeigu arbitražinio susitarimo sudarymo faktas paaiškėja 
po to, kai teismas priėmė ieškinį, teismas ieškinį dėl klausimo, dėl kurio yra sudarytas 
arbitražinis susitarimas, palieka ne nagrinėtą.  
49. Kasacinio teismo praktikoje išaiškinta, kad arbitražinis susitarimas yra sutartis, kuria šalys 
susitaria spręsti tarpusavio ginčus arbitražine, o ne teismine tvarka. Arbitražo procesas yra 
teismo proceso alternatyva. Ginčo sprendimo arbitražu bū do pasirinkimas reiškia, kad šalys 
susitaria nesikreipti dėl ginčo sprendimo į valstybės teismą ir paveda jų ginčą spręsti privatiems 
asmenims – arbitrams. Arbitražinis susitarimas sukuria alternatyviąją jurisdikciją – arbitražo 
jurisdikciją (Lietuvos Aukš čiausiojo Teismo 2010 m. kovo 16 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 
3K-3-116/2010. Teismų praktika. 2010, 33).  
50. Pareiga teismui nukreipti šalis į arbitražą galioja tuomet, kai egzistuoja arbitražinis susitarimas 
ir jis nėra niekinis ir negaliojantis, netekęs  galios arba negalintis būti įvykdytas.  
51. Teisėjų kolegija šios bylos kontekste pažymi, kad arbitražinis susitarimas yra konkretaus šalių – 
pradinio kreditoriaus ir skolininko – teisinio santykio dalis. Arbitražinis susitarimas yra 
aptarnaujanti  teisė – nuo reikalavimo teisės neatsiejama jos gynybos būdo išraiška. 
Perleidžiamos ir p erimamos reikalavimo teisės vertė yra tiesiogiai susijusi su galimybe gauti 
prievolės įvykdymą, o ši ai galimyb ei savo ruožtu tiesiogi nę įtaką daro  galimybė įgyvendinti  
pagrindinės  sutarties šalių sudaryto arbitražinio susitarimo nuostatas. Jeigu naujasis kreditorius 
(finansuotojas) negalėtų gauti reikalavimo įvykdymo tokiu pačiu būdu, kokiu pirminis 
kreditorius, atitinkamai didėtų tokio kreditoriaus rizika , galėtų blogė ti ir kliento skolininkų 
padėtis, nes, kilus skolininko ginčui su finansuotoju, jis būtų priverstas savo teises ginti kitokiu 
būdu, nei susitarė sutartyje su pirminiu kreditoriumi.  
52. Kaip jau minėta, kad faktoringo teisinių santykių išorinis elementas savo e sme atitinka cesijos 
teisinių santykių esmę. Todėl teisėjų kolegija išaiškina, kad faktoringo teisinių santykių atveju 
mutatis mutandis  (su būtinais (atitinkamais) pakeitimais) gali būti remiamasi kasacinio teismo 
 12 
 
 
jau suformuota praktika dėl  arbitražinio s usitarimo perdavimo įvykus cesijai (žr.  Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo 2015 m. balandžio 22 d. nutartį civilinėje byloje Nr. 3K -3-316-687/2015; 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2016 m. spalio 27 d. nutartį civilinėje byloje Nr. 3K -3-381-
915/2016 ir kt.).  
53. Analogiškos išvados dėl galimybės faktoringo sutartimi perduoti arbitražinį susitarimą daromos 
ir užsienio teismų praktikoje. Pavyzdžiui, JAV Niujorko valstijos Aukščiausiojo Teismo 
Apeliacinio skyriaus 2015 m. gegužės 26 d. nutartyje byloje DS-Concept Tra de Invest LLC 
prieš First Sportswear Inc.  išaiškinta, kad „plati“ arbitražinė išlyga, esanti sutartyje tarp kliento 
ir skolininko , yra privaloma ir teisių per ėmėjui pagal faktoringo sutartį (žr. DS-Concept Trade 
Invest LLC v Wear First Sportswear, Inc.  2015 NY Slip Op 04409).  
54. Tokios pačios  išvados padarytos ir JAV Ohaj o valstijos Šiaurinės apygardos  teismo 2003 m. 
kovo 3 d. nutartyje byloje Systran Financial Services Corp. prieš Giant Cement Holding, Inc.  
Pažymėtina, kad aptariamoje byloje buvo keliami iš esmės identiški argumentai tiems, kurie 
iškelti šioje byloje – įrodinėta, kad finansuotojas yra nesaistomas kreditoriaus ir skolininko 
sudarytos sutarties sąlygų, nes finansuotojo teisės kyla iš faktoringo sutarties, finansuotojas nėra 
nei pagrindinės s utarties šalis, nei teisi ų perėmėjas – jis perėmė tik teisę gauti kliento sąskaitų 
apmokėjimą. Minėtoje byloje taip pat buvo keliamas argumentas dėl to, kad , skirtingai nei pagal 
tradicinius sutarčių perdavimo (angl. contract assignment ) principus, finansu otojas nepakeičia 
sutartį perdavusio subjekto, todėl nėra saistomas jo su darytos sutarties su skolininku. Minėtas 
užsienio valstybės teismas šiuos argumentus atmetė (žr. Systran Financial Services Corp. v. 
Giant Cement Holding, Inc.,  252 F. Supp. 2d 500 (N .D. Ohio 2003).  
55. Todėl , nustačius, kad faktoringo sutartimi arbitražinė išlyga gali būti perduodama,  šioje byloje 
turi būti nustatyta, kokios konkrečiai sutarties pagrindu buvo išrašyta kokia ginčo sąskaita  
faktūra ir, atsižvelgiant į tai, ar atitinkamoje sutartyje šalys yra pasirinkusios ginčų sprendimo 
būdą, spręsti dėl Lietuvos Respublikos teismų tarptautinės jurisdikcijos ir (arba) šalių 
nukreipimo į arbitražą KAĮ nustatyta tvarka.  
56. Teisėjų kolegija pažymi, kad iš bylos medžiagos matyti, kad AB „Kauno t iekimas“ ir 
„Alumina “ d. o. o. Zvornik “ buvo sudariusios ne vieną, bet kelias pirkimo –pardavimo sutartis, 
jų sutartiniai teisiniai santykiai plėtojosi santykinai ilgą laiką. Taip pat pažymėtina, kad iš ginčo 
sąskaitų – faktūrų nėra matoma, kokios konkrečiai sutarties pagrindu atitinkam a sąskaita yra 
išrašyta. Apeliacinės instancijos teismas skundžiamoje nutartyje nutaręs, kad dėl faktoringo 
sutarties specifikos Tiekimo sutartyje esanti arbitražinė išlyga negalėjo pereiti  ieškovei, laikė, 
jog apelia nto argumentai, susiję su Tiekimo sutartyje nurodytais maksimaliais produkcijos 
kiekiais, taip pat pagal kurią konkrečiai tiekimo sutartį išrašytos ginčo sąskaitos, nėra teisiškai 
reikšmingi , ir jų nenagrinėjo. Kasaciniam teismui šioje nutartyje padarius p riešingą išvadą dėl 
galimybės faktoringo sutartimi perimti arbitražinę išlygą, apeliacinės instancijos teismo teisiškai 
nereikšmingais įvard yti argumentai tampa teisiškai svarbiais, išlieka  poreiki s nustatyti minėtas 
faktines aplinkybes ir jas įvertinti. Dėl šios priežasties  yra teisinis pagrindas apeliacinės 
instancijos teismo procesin į sprendim ą panaikinti ir bylą perduoti iš naujo nagrinėti apeliacinės 
instancijos teismui (CPK 359 straipsnio 1 dalies 5 punktas).  
57. Teismui nustačius, kurios sąskaitos buvo išrašytos pagal kurias sutartis, tolesnis teismo 
tarptautinės jurisdikcijos vertinimas turi būti atliekamas priklausomai nuo to, ar atitinkamoje 
sutartyje y ra nustatyta arbitražinė išlyga.  Nusta tęs, kad atitinkamoje sutartyje y ra arbitražinė 
išlyga, teisma s turi vertinti, ar jos pagrindu egzistuoja pareiga nukreipti  šalis į arbitražą. 
Nusta tęs, kad atitinkamoje sutartyje nėra nustatyta arbitražinės išlygos arba ji egzistuoja, bet jos 
pagrindu nukreipti šalis į arbitražą nėra teisinio pagrindo, teismas turi spręsti dėl Lietuvos 
Respublikos tei smų tarptautinės jurisdikcijos.  
 
Dėl tarptautinę jurisdikciją reglamentuojančių teisės normų aiškinimo ir taikymo  
 13 
 
 
 
58. Nagrinėjamoje byloje, kaip minėta, ginčas kilo tarp Lietuvos Respublikos subjekto bei Bosnijos 
ir Hercegovinos Serbų Res publikos subjekto . Tarp pirminės prievolės šalių – AB „Kauno 
tiekimas“ ir „Alumina “ d. o. o. Zvornik “ – susiklostę teisiniai santykiai buvo tarptautinė 
prekyba. Šios aplinkybė s lemia, kad  byla pasižymi tarptauti niu (užsie nio) elementu. Todėl 
sprendžiant klausimą, ar Lietuvos Respublikos teismai turi tarptautinę jurisdikciją nagrinėti šią 
bylą, negali būti taikomos vidaus teismingumo taisyklės, įskaitant teisės normą, įtvirtintą 
Lietuvos Respublikos įmonių bankroto įstatymo  14 straipsnio 3 dalyje.  
59. Civilinės bylos teismingumas konkrečios valstybės teismui (tarptautinė jurisdikcija) yra viena iš 
sąlygų tinkamai įgyvendinti teisę kreiptis į teismą. Tam, kad bylos su tarptautiniu elementu 
teismingumo klausimas būtų išspręstas te isingai, visais atvejais būtina nustatyti, koks konkrečiai 
teisės aktas  turi būti taikomas sprendžiant tarptautinės jurisdikcijos klausimą . Teismingumas 
civilinėse bylose su tarptautiniu (užsienio) elementu nustatomas kiekvienam byloje pareikštam 
reikalavi mui atskirai pagal taikytinus Europos Sąjungos, tarptautinės teisės aktus arba 
nacionalinius teisės aktus.  
60. Kasacinis teismas išaiškina, kad teismas, gavęs ieškinį su tarptautiniu elementu, pirm a, turi 
nustatyti ieškinio dalyką, o tais atvejais, kai ieškiniu pareiškiami keli reikalavimai, teismas juos 
vertina atskirai, nebent taikytinas teisės aktas, pagal kurį nagrinė tinas  tarptautinės jurisdikcijos 
klausimas, leidžia juos vertinti kartu. Tam, kad  būtų nustatytas tarptautinės jurisdikcijos 
klausimo išnagrinėjimui  taikytinas teisės aktas, pirmiausia turi būti nustatyti konkrečiai bylai 
aktualūs dalyvaujančių byloje asmenų ( pvz., atitinkamos šalies buveinės vieta  ir kt. ) bei ginčo 
dalyko duomenys, pa gal juos įvertinama , koks tarptautinės jurisdikcijos pagrindas yra aktualus 
(pvz., žalos atsiradimo vieta , prievolės vykdymo vieta ir kt.). Šių duomenų pagrindu teismas 
nustato susijusią valstybę (susijusias valstybes).  
61. Antra, išanalizavęs  šios nutarties 60 punkte nurodytus  duomenis  (inter alia  (be kita ko), 
susijusią valstybę (valstybes), bylos šalių duomenis, ginčo  dalyką ir kt. ), teismas nustato , kokia  
teisės aktų grup ė (Europos Sąjungos reglamentai, tarptautinės sutartys, nacionaliniuose teisės 
aktuose įtvirtintos tarptautinės privatinės teisės normos)  aktuali  tarptautinės jurisdikcijos 
nustatymui dėl atitinkamo reikalavimo.  Toliau  preliminariai nustatomas ta ikytinas ko nkretus 
teisės aktas (pavyzdžiui, konkretus Europos Sąjungos reglamentas). Tai padarius, i šsamiai 
patikrinama pasirinkto teisės akto taikymo sritis – 1) materialioji, 2) teritorinė, 3) asmenim s ir 
4) laike. J eigu reikalavimas (reikalavimai) patenka į atitinkamo teisės akto taikymo sritį, 
tarptautinės jurisdikcijos klausimas turi būti sprendžiamas pagal šį teisės aktą. Atliekant 
aptariamą vertinimą, būtina analizuoti ir konkrečiame teisės akte įtvirtin tas jo taikymo srities 
išimtis bei aktualią teismų praktiką (Europos Sąjungos Teisingumo Teismo, Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo jurisprudenciją) . 
62. Kasatorius byloje yra Bosnijos ir Hercegovinos Serbų Respublikos  įmonė, todėl byloje nėra 
sąsajos su kita Europos Sąjungos valstybe. Tačiau Europos Sąjungos teisė s aktai gali būti 
aktualūs tiek, kiek jie nacionalines tarptautinio civilinio proceso taisykles susieja su Europos 
Sąjungos teisės aktais.  
63. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisprudencijoje išaiškinta, kad 1968 m. Brius elio 
konvencijoje dėl jurisdikcijo s ir sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo įtvirtintos 
vienodos jurisdikcijos taisyklės negali būti taikomos vien su keliomis valstybėmis narėmis 
susijusioms situacijoms, veiksmingai ir pakankamai susietoms su vidaus rinkos veikimu. Šiuo 
klaus imu pakanka konstatuoti, jog pačių Brius elio konvencija nustatytų jurisdikcijos kolizijos ir 
teismo sprendimų pripažinimo bei vykdymo taisyklių vienodinimu bylose su užsienio 
elementais iš esmės siekiama pašalinti vidaus rinkos veikimo kliūtis, galinčias k ilti dėl skirtingų 
nacionalinės teisės aktų šiuo klausimu (2000 m. gr uodžio 22 d. Tarybos reglamento  (EB) Nr. 
44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir 
 14 
 
 
vykdymo  (toliau - Reglament as 44/2001 ) 2 konstatuojamoji dalis, ESTT 2005 m. kovo 1 d. 
sprendimo Owusu , C-281/02, 34 punktas). Teisingumo Teismo išaiškinimai, padaryti aiškinant 
Brius elio konvencijos nuostatas, yra aktualūs ir taikant Reglamentą 44/2001  dėl jurisdikcijos ir 
teismo sprendimų ci vilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (Reglamento 
44/2001 19 konstatuojamoji dalis).  
64. Reglamento 44/2001 4 straipsnyje nustatyta, kad jeigu atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra 
ne valstybėje narėje, kiekvienos valstybės narės teismų jurisdikciją pagal 22 ir 23 straipsnius 
nustato tos valstybės narės teisė  (1 dalis) . Prieš tokį atsakovą, bet kuris valstybėje narėje nuolat 
gyvenantis asmuo, neatsižvelgiant į jo pilietybę, taip pat, kaip tos valstybės narės piliečiai, gali 
naudotis toje valstybėje narėje galiojančiomis jurisdikcijos taisyklėmis, ypač I priede 
nurodytomis taisyklėmis ( 2 dalis ).  
65. Reglamento 44/2001 4 straipsnyje įtvirtinta teisės norma, viena vertus, nustato  ribas  tarp paties 
reglamento jurisdikcinių taisyklių taikymo ir na cionaliniuose valstybių narių teisės aktuose 
įtvirtintų tarptautinės juri sdikcijos taisyklių , antra vertus, ji inkorporuoja nacionalines 
jurisdikcijos taisykles į minėto reglamento teisinio reglamentavimo schemą.  
66. Taigi  darytina išvada, kad jei atsakovas y ra Europos Sąjungoje  arba yra kitų reglamente 
įtvirtintų jurisdikcijos pagrindų  (pvz., Reglamento 44/2001 23 straipsnis) , jam taikomos 
pačiame reglament e įtvirtintos tarptautinės jurisdikcijos taisyklės, jei ne – jam taikomos 
nacionalinės jurisdikcijos tai syklės. Šioje byloje, kadangi susijusi valstybė yra Europos 
Sąjungos atžvilgiu trečioji šalis, Reglamentas 44/2001 nukreipia į nacionalinę teisę.  
67. Kaip minėta, Reglamento 44/2001 4 straipsnis, kuriame išvard ytos nacionalinės jurisdikcijos 
taisyklės, nukreip ia į šio teisės akto I priedą. Minėtame priede kaip Lietuvos Respublikoje 
galiojančios jurisdikcijos taisyklės pavyzdys nurodytas CPK  787 straipsnis.  
68. CPK 787 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad bylos, nagrinėtinos ginčo teisena, tačiau neišvardytos 
šio Kod ekso VII dalies LIX skyriaus antrajame skirsnyje, yra priskirtinos Lietuvos Respublikos 
teismų jurisdikcijai, jeigu: <...> 3) ginčo dalykas yra Lietuvoje esantis daiktas, Lietuvoje esantis 
palikimas arba prievolė, kuri atsirado arba turi būti įvykdyta Liet uvoje . 
69. Teisėjų kolegija pažymi, kad nagrinėjamai bylai aktuali pagrindinės prievolės šalių – AB 
„Kauno tiekimas“ ir „Alumina “ d. o. o. Zvornik “ sudaryta sutartis (sutartys), bet ne faktoringo 
sutartis. Pirkimo –pardavimo sutartis savo esme yra dvi koresponduojančios prievolės: pardavėjo 
prievolė pateikti prekes; pirkėjo – jas priimti ir atsiskaityti . Nagrinėjamu atveju ginčas vyksta 
dėl pirkėjo prievolės sumokė ti už jam patiektas prekes vykdymo.  
70. CK 6.52 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad prievolė t uri būti įvykdyta toje vietoje, kuri nurodyta 
sutartyje ar įstatymuose arba kurią nulemia prievolės esmė.  Pagal to paties straipsnio 2 dal ies 
4 punktą , jeigu prievolės įvykdymo vieta nenurodyta, turi būti įvykdyta  piniginė prievolė 
kreditoriaus gyvenamojoje ar verslo vietoje prievolės įvykdymo termino suėjimo momentu.  
71. Argumentai, kad šiuo atveju sprendžiant dėl prievolės vykdymo vietos sampratos pagal 
nacionalinę teisę yra aktualūs ESTT išaiškinimai dėl Reglamento 44/2001 5 straipsnio , 
nepagrįsti , nes Europos Sąjungos teisės aktuose išdėstyti tarptautinės jurisdikcijos principai yra 
skirtingi, priklausomai nuo to, ar atsakovas yra Europos Sąjungoje, ar ne. Reglamento 44/2001 
5 straipsnis skirtas reglamentuoti situacij oms, kai atsakovas yra Europos  Sąjungos valstybėje 
narėje, o CPK 787 straipsnis, aiškinant jį kartu su minėto reglamento 4 straipsniu, išplečia 
Europos Sąjungos jurisdikcinį režimą per nacionalinių tarptautinės privatinės teisės normų 
taikymą situacijoms, susijusioms su trečiosiomis va lstybėmis.  Dėl nurodytų priežasčių , 
atsižvelgiant į cituotų teisės normų skirtingą paskirtį ir reglamentavimo dalyką,  remtis minėtais 
ESTT išaiškinimais negalima.  
72. Todėl jei teism as nusta tytų, kad pirminio teisinio santykio šalių nesaistė arbitražinis susitarimas 
ir nėra teisinio pagrindo KAĮ nustatyta tvarka nukreipti šalis į arbitražą, jis turėtų  įvertinti, ar 
 15 
 
 
atitinkamoje sutartyje (sutartyse), kurios (kurių) pagrindu buvo išrašytos sąskaitos fak tūros, 
šalys buvo susitarusios dėl prievolės vykdymo vietos. Atsakius į šį klausimą neigiamai, 
Lietuvos Re spublikos teismams egzistuoja teisinis pagrindas prisiimti tarptautinę jurisdikciją 
Reglamento 44/2001 4 straipsnio ir CPK 787 straipsnių pagrindu . 
73. Kiti dalyvaujančių byloje asmenų procesiniuose dokumentuose išdėstyti argumentai neturi 
teisinės reikšmės šios bylos išnagrinėjimui kasacine tvarka, todėl teisėjų kolegija dėl jų 
nepasisako.  
 
Dėl bylinėjimosi išlaidų priteisimo  
 
74. Kasaciniam teismui nutarus perduoti  bylą nagrinėti iš naujo apeliacinės  instancijos teismui, 
kasacinis teismas nesprendžia bylinėjimosi išlaidų paskirstymo klausimo. Jų paskirstymo 
klausimas išspręstinas apeliacinės  instancijos teisme (CPK 93 straipsnis).  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, vadovaudamasi 
Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso 360 ir 362 straipsniais,  
 
n u t a r i a :  
 
Lietuvos apeliacinio teismo 2016 m. balandžio 21 d. nutartį panaikinti ir perdu oti bylą iš 
naujo nagrinėti apeliacinės  instancijos teismui.  
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir įsiteisėja nuo 
priėmimo dienos.  
 
Teisėjai       Rimvydas Norkus  
 
     Janina Stripeikienė  
 
      Donatas Šernas