Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
susidedanti iš teisėjų: Aloyzo Marčiulionio (kolegijos pirmininkas), Birutės
Janavičiūtės (pranešėja) ir Algio Norkūno,
rašytinio proceso tvarka teismo posėdyje išnagrinėjo civilinę bylą pagal
pareiškėjų I. R. ir Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro, siekiančio
apginti viešąjį interesą, kasacinius skundus dėl Klaipėdos apygardos
teismo 2008 m. kovo 21 d. nutarties ir Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių
bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2008 m. balandžio 30 d. nutarties proceso
atnaujinimo klausimais peržiūrėjimo civilinėje byloje pagal pareiškėjo
M. R. prašymą išduoti leidimą grąžinti vaiką į Vokietijos Federacinę
Respubliką; suinteresuoti asmenys – I. R., Valstybės vaiko teisių apsaugos
ir įvaikinimo tarnyba prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos.
Teisėjų kolegija
n u s t a t ė :
I. Ginčo esmė
Pareiškėjas M. R., vadovaudamasis 1980 m. Hagos konvencija dėl
tarptautinio vaikų grobimo civilinių aspektų (toliau – Hagos konvencija)
ir 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2201/2003
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų
pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančiu Reglamentą (EB) Nr.
1347/2000 (toliau – Reglamentas), 2006 m. spalio 30 d. kreipėsi į teismą,
prašydamas išduoti leidimą grąžinti dukterį L. R. į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Pareiškėjas nurodė, kad jis ir suinteresuotas asmuo I. R. yra
L. R., gimusios 2005 m. sausio 11 d., tėvai, dukters nuolatinė gyvenamoji
vieta buvo Vokietijos Federacinėje Respublikoje. Pareiškėjo teigimu, jis
2006 m. liepos mėnesį davė sutikimą suinteresuotam asmeniui I. R. su
dukterimi išvykti į užsienį dviejų savaičių atostogoms su sąlyga, kad duktė
jam bus grąžinta 2006 m. rugpjūčio 6 d. Vokietijoje, tačiau suinteresuotas
asmuo I. R., išvežusi dukterį L. R. į Lietuvą, jos negrąžino ir neketina
geruoju grąžinti į nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijos Federacinėje
Respublikoje, neteisėtai laiko Lietuvoje, taip nuo 2006 m. rugpjūčio 6
d. pažeisdama bendras tėvų globos teises, įgytas remiantis Vokietijos
įstatymais, o nuo 2006 m. rugpjūčio 14 d. pažeisdama išimtines jo, kaip
vaiko tėvo, teises nustatyti vaiko gyvenamąją vietą, suteiktas įsiteisėjusia
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo apylinkės teismo 2006
m. rugpjūčio 14 d. nutartimi.
Klaipėdos apygardos teismas 2006 m. gruodžio 22 d. nutartimi atsisakė
išduoti leidimą grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką.
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2007
m. kovo 15 d. nutartimi panaikino Klaipėdos apygardos teismo 2006
m. gruodžio 22 d. nutartį ir priėmė naują nutartį grąžinti L. R., gimusią
2005 m. sausio 11 d., į Vokietijos Federacinę Respubliką ir nustatė tokią
sprendimo vykdymo tvarką: įpareigojo I. R. iki 2007 m. balandžio 15
d. perduoti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką; jeigu iki nurodyto
termino teismo nutartis nebus įvykdyta, ją turi vykdyti antstolis, CPK
VI dalyje nustatyta tvarka paimdamas iš I. R. dukterį L. R. ir Klaipėdos
mieste perduoti M. R. iš anksto su juo suderintu metu, dalyvaujant
Klaipėdos miesto savivaldybės administracijos Vaiko teisių apsaugos
tarnybos atstovui.
Pareiškėja I. R. pateikė teismui prašymą atnaujinti procesą ir atmesti
pareiškėjo M. R. prašymą išduoti leidimą grąžinti L. R. į Vokietijos
Federacinę Respubliką. Prašymas dėl proceso atnaujinimo grindžiamas
tuo, kad naujai paaiškėjo esminių bylos aplinkybių, kurios nebuvo ir
negalėjo būti žinomos pareiškėjai bylos nagrinėjimo metu (CPK 366
straipsnio 1 dalies 2 punktas), t. y. kad labai pablogėjo pareiškėjos I.
R. nepilnamečio sūnaus E. M. sveikata, nes jis bijo netekti motinos,
jeigu ši kartu su L. išvyktų į Vokietiją, taip pat kad Klaipėdos socialinės ir
psichologinės pagalbos centro specialistai konstatavo, jog nepažįstama
kalbinė aplinka sutrikdytų normalią kalbinę L. raidą, o kartu ir vaiko
pažintinių procesų natūralų vystymąsi, mąstymą, atmintį, dėmesį,
suvokimą ir pan. Anot pareiškėjos, grąžinus dukterį į Vokietiją, ši patektų į
nepažįstamą kalbinę aplinką. Pareiškėjos nuomone, Klaipėdos socialinės ir
psichologinės pagalbos centro konstatuota aplinkybė reiškia, kad mergaitė
patirtų psichinę žalą ir patektų į netoleruotiną situaciją, tai pagal Hagos
konvencijos 13 straipsnio 1 dalies b punktą yra pagrindas atsisakyti
grąžinti vaiką.
Pareiškėjas Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras, siekdamas
apginti viešąjį interesą, pateikė teismui prašymą atnaujinti procesą
civilinėje byloje bei, išnagrinėjus bylą, panaikinti Lietuvos apeliacinio
teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. kovo 15 d. nutartį
ir atmesti M. R. pareiškimą dėl L. R. grąžinimo į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Prašymas dėl proceso atnaujinimo grindžiamas tuo, kad
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007
m. kovo 15 d. nutartyje yra padaryta aiški teisės taikymo klaida, lėmusi
neteisingo ir nepagrįsto sprendimo priėmimą (CPK 366 straipsnio 1
dalies 9 punktas). Pareiškėjo įsitikinimu, apeliacinės instancijos teismas
netinkamai ir nesistemiškai aiškino Hagos konvencijos taikymo principus
ir tikslą, padarė nepagrįstą išvadą, jog suinteresuotas asmuo I. R.
neįrodė, kad grąžinus L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką jai kiltų
neišvengiama žala (Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalies b punktas),
neatsižvelgė į Jungtinių Tautų vaiko teisių konvencijos 3 straipsnio 1
dalyje, Lietuvos Respublikos Konstitucijos 39 straipsnyje įtvirtintus
vaiko interesų, kaip ypatingos svarbos prioritetinės vertybės, gynimo ir
apsaugos principus.
II. Pirmosios ir apeliacinės instancijos teismų nutarčių esmė
Klaipėdos apygardos teismas 2008 m. kovo 21 d. nutartimi atmetė I.
R. ir Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro prašymus dėl proceso
atnaujinimo. Teismas pažymėjo, kad CPK 366 straipsnio 2 dalis nustato,
jog procesas gali būti atnaujinamas, jeigu paaiškėja esminių bylos
aplinkybių, kurios nebuvo ir negalėjo būti žinomos pareiškėjui bylos
nagrinėjimo metu, o jas žinant nagrinėjant bylą, būtų priimtas visai kitoks
sprendimas. Naujai paaiškėjusių aplinkybių negalima painioti su naujomis
aplinkybėmis, t. y. tomis, kurių nagrinėjant bylą nebuvo, o atsirado jau
priėmus sprendimą, taip pat buvusių nagrinėjant bylą, tačiau priėmus
teismo sprendimą kokybiškai pasikeitusių aplinkybių. Teismas nurodė,
kad aplinkybės, susijusios su L. R. vystymusi, ryšiai su motina ir broliu,
išsamiai buvo ištirtos nagrinėjant bylą pirmosios instancijos teisme, į jas
atsižvelgta priimant Klaipėdos apygardos teismo 2006 m. gruodžio 22 d.
nutartį, jos buvo žinomos bylos nagrinėjimo metu, taigi jos nėra naujos.
Teismas pažymėjo, kad procesas byloje gali būti atnaujinamas ir tada,
kai pirmosios instancijos teismo sprendime (nutartyje) yra padaryta aiški
teisės normos taikymo klaida (CPK 366 straipsnio 1 dalies 9 punktas),
kuri turi būti suprantama kaip esminė tiek procesinės, tiek ir materialinės
teisės normos taikymo klaida, nulėmusi neteisėto sprendimo (nutarties)
priėmimą. Kadangi Lietuvos apeliacinis teismas 2007 m. kovo 15 d.
nutartyje pasisakė dėl 1980 m. Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalies
taikymo, Klaipėdos apygardos teismas konstatavo, kad byloje neįrodyta,
jog grąžinus L. R. į jos kilmės šalį – Vokietiją, jai kiltų neišvengiama žala,
iki bus išspręstas globos ginčas. Klaipėdos apygardos teismas padarė
išvadą, kad Lietuvos apeliacinis teismas vertino Klaipėdos universiteto
Pedagogikos fakulteto socialinių mokslų (psichologijos) specialistų
išvadas, nustatė visas reikiamas bylos aplinkybes ir taikė nustatytiems
santykiams tinkamas teisės normas, todėl nėra pagrindo konstatuoti, jog
byloje naujai paaiškėjo esminių bylos aplinkybių ar buvo padaryta aiški
teisės normos taikymo klaida, todėl atnaujinti procesą byloje remiantis
Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro ir suinteresuoto asmens I. R.
nurodytomis aplinkybėmis nėra teisinio pagrindo.
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2008
m. balandžio 30 d. nutartimi Klaipėdos apygardos teismo 2008 m. kovo
21 d. nutartį paliko nepakeistą. Teisėjų kolegijos nuomone, pirmosios
instancijos teismo išvada, kad nėra CPK 366 straipsnio pirmosios dalies
2 punkte nurodyto pagrindo atnaujinti procesą, yra pagrįsta. Klaipėdos
socialinės ir psichologinės pagalbos centro 2007 m. gegužės 31 d. rašte
nurodyta, kad 2006 m. gruodžio 5 d. pateiktoje Klaipėdos socialinės ir
psichologinės paramos centro specialistų išvadoje dėl L. R. emocinio
ryšio, kontakto nustatymo su motina I. R. bei broliu E. nebuvo akcentuota
mergaitės kalbinių, pažintinių procesų raida, nors jau tuomet ši raiška
matėsi, ir nurodyta, kad nepažįstama kalbinė aplinka sutrikdytų normalią
kalbinę mergaitės raidą, o tuo pačiu ir pažintinių procesų natūralų
tolesnį vaiko vystymąsi, mąstymą, atmintį, dėmesį, suvokimą ir pan.
Teisėjų kolegijos nuomone, nurodytos aplinkybės dėl vaiko kalbinių ir
pažintinių procesų raidos sutrikimo nėra naujai paaiškėjusios esminės
bylos aplinkybės, kurios nebuvo ir negalėjo būti žinomos pareiškėjai I. R.
ir teismui bylos nagrinėjimo metu. Teisėjų kolegijos nuomone, sprendžiant
vaiko grąžinimo į kitą šalį klausimą, pareiškėjams, suinteresuotiems
asmenims bei teismui nereikia specialių žinių suprasti ir suvokti, kad dėl
vaiko grąžinimo mažamečiam vaikui gali atsirasti ar atsiranda sunkumų,
nepatogumų, kalbinių ar pažintinių procesų raidos trukdžių ar sutrikimų,
kurių priklausomai nuo aplinkybių galima arba negalima išvengti bei
pašalinti. Todėl, teisėjų kolegijos nuomone, I. R. bei kiti suinteresuoti
asmenys turėjo galimybę pateikti įrodymus dėl vaiko kalbinių ir pažintinių
procesų sutrikimo nagrinėjant bylą pagal M. R. prašymą dėl leidimo
grąžinti vaiką į Vokietijos Federacinę Respubliką. Dėl to pareiškėjos I.
R. prašyme dėl proceso atnaujinimo nurodomos minėtos aplinkybės
nėra naujai paaiškėjusios esminės bylos aplinkybės, kurios nebuvo ir
negalėjo būti žinomos pareiškėjai bylos nagrinėjimo metu. Lietuvos
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2007 m. kovo 15
d. nutartyje nurodė, kad, įvertinusi byloje esančias Klaipėdos universiteto
Pedagogikos fakulteto socialinių (psichologijos) specialistų išvadas, teisėjų
kolegija mano, kad mažametės L. R. grąžinimas natūraliai gali sukelti
psichologinių sunkumų vaikui, tačiau nėra pagrindo manyti, kad mergaitė
patirs didesnę psichinę žalą, ar šie sunkumai sudarys netoleruotiną
situaciją, viršijančią normalius trukdžius, kuriuos gali sukelti mažo
vaiko grąžinimas į kilmės šalį, ir dėl to būtų pagrindas taikyti 1980 m.
Hagos konvencijos išimtį dėl vaiko grąžinimo. Tai patvirtina, kad Lietuvos
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, priimdama
minėtą nutartį, įvertino pateiktus į bylą įrodymus, aiškino ir nustatė visas
turinčias reikšmės aplinkybes, įskaitant aplinkybes dėl Hagos konvencijos
13 straipsnio pirmosios dalies b punkto bei kitų teisės normų taikymo.
Teisėjų kolegija nepripažino pagrįstais ir argumentų dėl proceso
atnaujinimo CPK 366 straipsnio pirmosios dalies 9 punkto pagrindu (kai
teismo sprendime (nutartyje) yra aiški teisės normos taikymo klaida).
Teisėjų kolegijos nuomone, lingvistiškai įstatyme pavartota sąvoka
„aiški“ aiškintina kaip akivaizdi, lengvai suvokiama (suprantama), be
to, atsižvelgiant į civilinio proceso tikslus, darytina išvada, kad nurodytu
pagrindu procesas gali būti atnaujinamas tik nustačius, kad padaryta
teisės normos taikymo klaida yra ne tik aiški, bet ir esminė, t.y. tokia,
kuri daro sprendimą (nutartį) neteisėtą. Teisėjų kolegijos nuomone,
sprendžiant vaiko grąžinimo į kitą šalį klausimą, pirmiausia reikia
atsižvelgti į vaiko interesus. 1980 m. Hagos konvencijos bei Tarybos
reglamento (EB) Nr. 2201/2003 nuostatos, reglamentuojančios vaiko
grąžinimą, skirtos vaiko interesų apsaugai, gynimui bei užtikrinimui.
Hagos konvencija remiasi pagrindine idėja – prezumpcija, kad neteisėtas
vaiko išvežimas daro žalą pačiam vaikui ir tik nedelstinas vaiko grąžinimas
pašalina vaiko gerovei grėsmę keliančią padėtį. Ši prezumpcija gali
būti paneigta tik vieninteliu atveju, t.y. byloje nustačius aplinkybes,
sudarančias Hagos konvencijos 13 straipsnio pirmosios dalies a arba b
punktuose nustatytas išimtis. Sprendžiant, ar taikyti Hagos konvencijos
13 straipsnio b punkte nurodytą išimtį, svarbu aiškinti minėtame punkte
nurodytos „didelės rizikos, kad vaiką grąžinus jam būtų padaryta fizinė ar
psichinė žala arba kad vaikas paklius į kitą netoleruotiną situaciją“ sąvoką.
Kolegija pažymėjo, kad grąžinant mažametį vaiką į kitą šalį jis patiria
sunkumų, nepatogumų, psichikos trikdžių, kurie gali būti pašalinami
vaiką grąžinus, todėl, jei nurodytas aplinkybes laikyti vaiko interesų
pažeidimu ar žala vaikui, tai realiai beveik niekada nebūtų galima grąžinti
neteisėtai išvežto vaiko. Dėl to galimi su vaiko grąžinimu į kilmės šalį
susiję sunkumai, tokie kaip emociškai artimo žmogaus pasikeitimas,
nutolimas nuo įprastos aplinkos, kalbos pasikeitimas ir pan., nėra vaiko
interesų pažeidimas, nėra žala vaikui ir nėra pagrindas taikyti Hagos
konvencijos 13 straipsnio pirmosios dalies b punkto išimtį. Teisėjų kolegija
sutiko su atsiliepimo į atskiruosius skundus argumentais, kad pagal
aktualią užsienio teismų praktiką, prieštaraujantis vaiko grąžinimui
asmuo gali įrodyti Hagos konvencijos 13 straipsnio pirmosios dalies b
punkte nurodytas rizikos sąlygas (fizinė ar psichinė žala vaikui arba
vaiko pakliuvimas į kitą netoleruotiną situaciją) tik išimtiniais atvejais
ir tokie išimtiniai atvejai teismų praktikoje paprastai nurodomi kaip
narkomanija, žiaurus elgesys su vaiku, karo padėtis, vaiko motinos ar
tėvo asocialumas ir pan. Teisėjų kolegijos nuomone, mažametės L. R.
grąžinimas į Vokietijos Federacinę Respubliką nepažeidžia L. R. interesų,
kadangi Vokietijos Federacinėje Respublikoje yra realios galimybės bei
sąlygos apsaugoti ir bus apsaugoti L. R. interesai, nėra didelės rizikos,
kad vaiką grąžinus jam būtų padaryta fizinė ar psichinė žala arba kad
vaikas paklius į kitą netoleruotiną situaciją, ir su grąžinimu į kilmės šalį
galimi vaiko sunkumai, nepatogumai bei trikdžiai, įskaitant galimus
kalbinių ir pažintinių procesų raidos trikdžius, išvengiami bei pašalinami
ir Vokietijos Federacinėje Respublikoje yra sąlygos juos pašalinti. Todėl
L. R. grąžinimas į Vokietijos Federacinę Respubliką nepažeidžia viešojo
intereso. Teisėjų kolegijos nuomone, Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių
bylų skyriaus teisėjų kolegija, priimdama 2007 m. kovo 15 d. nutartį,
išaiškino bei nustatė turinčias bylai reikšmės aplinkybes, tinkamai taikė
teisės normas ir nepadarė aiškios teisės normos taikymo klaidos, todėl
nėra CPK 366 straipsnio pirmosios dalies 9 punkte nurodyto pagrindo
atnaujinti procesą. Teisėjų kolegija pažymėjo, kad pateikti į bylą Vokietijos
Federacinės Respublikos Aukščiausiojo Teismo generalinio prokuroro
2006 m. lapkričio 20 d. raštas, Vokietijos Federacinės Respublikos
teismų sprendimai (nutartys) dėl L. R. globos bei grąžinimo rodo,
kad imtasi priemonių užtikrinti vaiko apsaugą Vokietijos Federacinėje
Respublikoje. Tokiu atveju pagal Tarybos reglamento (EB) Nr. 2301/2003
11 straipsnio 4 dalį teismas negali atsisakyti grąžinti vaiką remdamasis
Hagos konvencijos 13 straipsnio pirmosios dalies b punktu.
III. Kasacinių skundų ir atsiliepimo į kasacinius skundus teisiniai
argumentai
Kasaciniu skundu pareiškėja I. R. prašo panaikinti Lietuvos apeliacinio
teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2008 m. balandžio 30 d.
nutartį ir perduoti bylą iš naujo nagrinėti apeliacinės instancijos teismui.
Skundas grindžiamas šiais argumentais:
1. Iš VšĮ Klaipėdos psichikos sveikatos centro 2007 m. balandžio 3 d.
rašto ir VšĮ Klaipėdos socialinės ir psichologinės pagalbos centro 2007 m.
spalio 10 d. išvados matyti, kad paaiškėjus, jog pagal Lietuvos apeliacinio
teismo nutartį L. R. turėtų būti išvežta į Vokietiją, žymiai pablogėjo
nepilnamečio E. M. sveikata. Bylos dėl L. R. grąžinimo į Vokietiją baigtis
tiesiogiai įtakoja dviejų vaikų – L. R. ir jos brolio E. M. esminius interesus,
todėl nagrinėjant bylą nė vieno iš jų interesai negali būti ignoruojami.
Nagrinėjant bylą dėl vaiko grąžinimo iš esmės buvo vertintos aplinkybės
dėl L. R. ryšių tiek su motina, tiek su broliu, tačiau nebuvo įvertinta žalos
rizika L. R. broliui, kurią galėtų sukelti sprendimas grąžinti vaiką. Tokia
žala, pablogėjus L. R. brolio sveikatai, atsirado, todėl šios aplinkybės
sudaro pagrindą bylos nagrinėjimo atnaujinimui. Dėl šių aplinkybių
apeliacinės instancijos teismas nepasisakė apskritai, todėl buvo priimtas
neteisėtas ir nepagrįstas sprendimas.
2. Iš Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos 2007 m. spalio 31 d.
rašto matyti, kad Valstybės vaiko teisių apsaugos ir įvaikinimo tarnyba
netinkamai įgyvendino jai teisės aktais pavestas funkcijas, pateikdama
išvadas šioje byloje. Šie išvadų trūkumai paaiškėjo tik išnagrinėjus bylą iš
esmės. Atsižvelgiant į CK 3.178 straipsnyje nustatytą įpareigojimą pateikti
išvadas nagrinėjant bylą dėl vaiko grąžinimo, paaiškėjusi aplinkybė
dėl išvadų ydingumo laikytina esmine. Apeliacinės instancijos teismas
neištyrė pateiktų įrodymų ir argumentų.
3. Skundžiamoje Lietuvos apeliacinio teismo nutartyje nurodyta, kad I.
R. ir kiti suinteresuoti asmenys turėjo galimybę pateikti įrodymus dėl
vaiko kalbinių ir pažintinių procesų sutrikimo nagrinėjant bylą pagal
M. R. prašymą dėl leidimo grąžinti vaiką į Vokietiją, todėl pareiškėjos
I. R. prašyme dėl proceso atnaujinimo nurodomos minėtos aplinkybės
nėra naujai paaiškėjusios esminės bylos aplinkybės, kurios nebuvo ir
negalėjo būti žinomos pareiškėjai bylos nagrinėjimo metu. Tokia išvada
nepagrįsta. Klaipėdos socialinės ir psichologinės pagalbos centro 2007
m. gegužės 31 d. rašte nurodyta, kad 2006 m. gruodžio 5 d. pateiktoje
Klaipėdos socialinės ir psichologinės pagalbos centro specialistų išvadoje
nebuvo akcentuota L. R. kalbinių ir pažintinių procesų raida, žala vaiko
mąstymui, atminčiai, dėmesiui, suvokimui, nors jau tuomet ši raiška
matėsi. Teismo išvada, kad I. R. galėjo pateikti įrodymus, kurių nepateikė
kompetentingi specialistai, yra objektyvai klaidinga. I. R. nėra specialių
vaiko psichologijos žinių turintis subjektas, todėl minėta teismo išvada
negali būti laikoma pagrįsta.
4. Kolegija skundžiamoje nutartyje nurodė Lietuvos apeliacinio teismo
2007 m. kovo 15 d. nutarties motyvus, tačiau toks motyvų pakartojimas
nepagrindžia sprendimo atmesti prašymus dėl proceso atnaujinimo
pagrįstumo.
Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras, siekdamas apginti viešąjį
interesą, pareiškė prisidėjimą prie pareiškėjos I. R. kasacinio skundo.
Atsiliepimu į pareiškėjos I. R. kasacinį skundą pareiškėjas M. R. prašo jo
netenkinti. Atsiliepimas grindžiamas šiais argumentais:
1. Tai, kad apeliacinės instancijos teismas nepasisakė dėl visų pareiškėjos
I. R. skunde nurodytų argumentų, negali būti laikoma, kad nutartis yra
apskritai be motyvų. Teismas išdėstė savo motyvus dėl atskirajame
skunde nurodytų argumentų, galėjusių turėti reikšmę skundžiamo
sprendimo teisėtumui ir pagrįstumui. Teismo pareiga pagrįsti sprendimą
neturėtų būti suprantama kaip reikalavimas detaliai atsakyti į kiekvieną
argumentą.
2. Hagos konvencija remiasi pagrindine idėja – prezumpcija, kad
neteisėtas vaiko išvežimas daro žalą pačiam vaikui ir tik nedelstinas vaiko
grąžinimas pašalina vaiko gerovei grėsmę keliančią padėtį. Ši prezumpcija
gali būti paneigta tik vieninteliu atveju, t.y. byloje nustačius aplinkybes,
sudarančias Hagos konvencijos 13 straipsnio pirmosios dalies a arba b
punktuose nustatytas išimtis. Sprendžiant, ar taikyti Hagos konvencijos
13 straipsnio b punkte nurodytą išimtį, svarbu išsiaiškinti minėtame
punkte nurodytų „fizinės ar psichinės žalos bei pakliuvimo į netoleruotiną
situaciją“ sąvoką. Šios rizikos sąlygos pagal aktualią užsienio teismų
praktiką aiškintinos kaip išimtiniai atvejai kaip narkomanija, žiaurus
elgesys su vaiku, karo padėtis, vaiko motinos ar tėvo asocialumas ir pan.
Plečiamai aiškinant Hagos konvencijos išimtį sudarančią normą, realiai
beveik niekada nebūtų įmanoma grąžinti neteisėtai išvežto vaiko.
3. Neteisėtai išvežto ar laikomo vaiko ryšiai su broliais neturi esminės
reikšmės sprendžiant vaiko grąžinimo klausimą. Vertintini įrodymai yra
susiję tik su pačiu vaiku ir rizika tam vaikui.
4. Kasaciniame skunde nurodoma, kad apeliacinės instancijos teismas
nevertino įrodymų dėl Valstybės vaiko teisių ir įvaikinimo tarnybos
pozicijos pasikeitimo. Tokie motyvai nepagrįsti, nes tarnyba teismui
nepateikė jokios naujos išvados, o tarnybos atsakymai į Seimo nario
paklausimus nelaikytini įrodymais naujai paaiškėjusioms aplinkybėms CPK
366 straipsnio 1 dalies 2 punkto prasme konstatuoti.
5. Kasaciniame skunde nurodyta, kad apeliacinės instancijos teismas
netinkamai aiškino ir taikė CPK 366 straipsnio 1 dalies 2 punktą bei
pažeidė su tuo susijusius Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisės aiškinimo
ir taikymo aspektus, tačiau nenurodyta, kokias Lietuvos Aukščiausiojo
Teismo suformuluotas teisės aiškinimo taisykles pažeidė teismas.
6. Apeliacinės instancijos teismas teisingai pažymėjo, kad byloje surinkta
pakankamai įrodymų apie tai, jog imtasi priemonių užtikrinti L. R. interesų
apsaugą Vokietijoje. Reglamento, turinčio viršenybę Hagos konvencijos
atžvilgiu, 11 straipsnio 4 dalyje įtvirtinta imperatyvi nuostata, kad
nustačius aplinkybes dėl vaiko apsaugos užtikrinimo, Hagos konvencijos
13 straipsnio b punkte nustatyta išimtis negali būti taikoma. Kadangi
atnaujinus procesą siekiama nurodytos Hagos konvencijos išimties
pritaikymo, proceso atnaujinimas tampa betiksliu.
7. Apeliacinės instancijos teismo nutarties panaikinimas taip pat
prieštarautų Reglamento 11 straipsnio 3 dalyje įtvirtintam imperatyvui,
įpareigojančiam teismą prašymą dėl vaiko grąžinimo išnagrinėti taikant
skubiausias procedūras ir ne vėliau kaip per 6 savaites nuo pareiškimo
priimti sprendimą. Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat pripažino,
kad nesiėmimas tinkamų priemonių vaiko grąžinimui užtikrinti laikomas
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8
straipsnio pažeidimu (Ignaccollo v. Romania, no. 31679/96; Karadžic v.
Croatia, no. 35030/04).
Kasaciniu skundu Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras, siekdamas
apginti viešąjį interesą, prašo panaikinti Klaipėdos apygardos teismo
2008 m. kovo 21 d. nutartį ir Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų
skyriaus teisėjų kolegijos 2008 m. balandžio 30 d. nutartį bei priimti
naują sprendimą – atnaujinti procesą šioje byloje. Kasacinis skundas
grindžiamas tokiais argumentais:
1. Nepagrįsta teismų nutarčių išvada, kad su vaiko grąžinimu į jo kilmės
šalį susiję sunkumai - artimo žmogaus pasikeitimas, nutolimas nuo
įprastos aplinkos, kalbos pasikeitimas - nėra žala vaikui ir nesudaro
pagrindo taikyti 1980 m. Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalies b
punkto išimtį. Toks nustatytų faktinių aplinkybių vertinimas nepagrįstas
bylos įrodymais – specialistų išvadomis, kuriose konstatuota, kad yra
didelė rizika, jog atskyrus vaiką nuo motinos, jo raidai būtų padaryta
žymi žala, tai gali neigiamai paveikti jos vystymąsi, psichinę ir emocinę
sveikatą, asmenybės formavimąsi. Tokios išvados paneigia prezumpciją,
kad vaiko interesus geriausiai atitiktų jo grąžinimas į kilmės šalį.
2. Europos Žmogaus Teisių Teismas yra pasisakęs, kad neturi būti
taikomos priemonės, žalojančios vaiko sveikatą ir raidą (Johansen v.
Norway p. 1008, § 78; Ignaccollo-Zenide v. Romania, no. 31679/96, §
95 ECHR § 94, 2000-I, Nuutinen v. Finland, no. 32842/96, § 128 ECHR §
94, 2000-II). Hagos konvencijoje remiamasi prezumpcija, kad neteisėtas
vaiko išvežimas ir laikymas žalingas pačiam vaikui, kuris tokiu atveju
kenčia netekęs stabilumo, ryšio su tėvu ar motina, kuris buvo atsakingas
už rūpinimąsi juo. Šioje byloje grąžinus vaiką į Vokietiją jis prarastų
Hagos konvencijos ir Reglamento saugomas vertybes - stabilumą, ryšį
su motina. Įgyvendinant Vaiko teisių konvencijos 3 straipsnio 1 dalies
nuostatas, nacionaliniam teismui kiekvienu atveju tenka nustatyti, kokiu
būdu bus geriausiai užtikrinti vaiko interesai.
3. Teismas, spręsdamas dėl išimties, nustatytos Hagos konvencijos 13
straipsnio 1 dalies b punkte, taikymo, turėtų atsižvelgti į pasikeitusią
situaciją: L. R. su mama ir broliu Lietuvoje gyvena jau beveik 2 metus,
per kuriuos integravosi į lietuvišką aplinką. Europos Žmogaus Teisių
Teismo praktikoje pripažįstama, kad sprendžiant vaiko grąžinimo
klausimą, reikia atsižvelgti į po sprendimo priėmimo pasikeitusią situaciją
(EŽTT 2003 m. balandžio 23 d. sprendimas byloje Sylvester v. Austria;
2003 m. birželio 26 d. sprendimas byloje Iosub Caras v. Romania, 2006
m. liepos 27 d. sprendimas byloje Maire v. Portugal). Šios aplinkybės
svarbios nagrinėjant klausimus dėl proceso atnaujinimo. Valstybinės vaiko
teisių apsaugos ir įvaikinimo tarnybos pateiktose išvadose neatsispindi
visos I. R. šeimos aplinkos sąlygos. Nors ši institucija privalo ginti vaiko
teises ir teisėtus interesus bei veikti, kad būtų priimtas geriausiai vaiko
interesus atitinkantis teismo sprendimas, ji neišdėstė savo aiškios
pozicijos dėl byloje pateiktų prašymų atnaujinti procesą.
4. Skundžiamos nutartys priimtos padarius esmines CPK 185, 265,
270 straipsnio 4 dalies 3 punkto ir 331 straipsnio 4 dalies 3 punkto, CK
3.178 straipsnio, Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalies b punkto ir
Reglamento 17 punkto bei Vaiko teisių konvencijos 3 straipsnio 1 dalies
nuostatų aiškinimo ir taikymo klaidas. Procesas gali būti atnaujintas,
jei dėl pareiškėjo proceso atnaujinimo pagrindu nurodytų aplinkybių
byloje priimtas sprendimas gali būti neteisėtas ir nepagrįstas. Proceso
atnaujinimas ypač reikšmingas tais atvejais, kai byla susijusi su viešo
intereso apsauga, o sprendime padarytą esminę klaidą galima ištaisyti tik
atnaujinus procesą. Tokiais atvejais atsisakymas atnaujinti procesą vien
formaliais argumentais reikštų atsisakymą vykdyti teisingumą ir Lietuvos
Respublikos Konstitucijos 109 straipsnio pažeidimą.
Pareiškėja I. R. pareiškė prisidėjimą prie Lietuvos Respublikos generalinio
prokuroro kasacinio skundo.
Atsiliepimu į Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro kasacinį skundą
pareiškėjas M. R. prašo jo netenkinti. Atsiliepimas grindžiamas šiais
argumentais:
1. Hagos konvencijos preambulėje įtvirtinta valstybių narių pareiga
paisyti vaiko gerovės, kuri suprantama kaip nedelstinas vaiko grąžinimas
į jo kilmės šalį. Dėl to Hagos konvencijos 13 straipsnyje nustatyta
išimtis turi būti aiškinama itin griežtai ir siaurai, priešingu atveju ši
išimtis prieštarautų bendram Hagos konvencijos tikslui sulaikyti tėvus
nuo neteisėto vaiko išvežimo. Apeliacinės instancijos teismas pagrįstai
sprendė, kad byloje nustatyti galimi vaiko grąžinimo į kilmės šalį
sunkumai yra laikini ir pašalinami bei negali būti laikomi vaiko interesų
pažeidimu ar žala vaikui. Pareiškėjas generalinis prokuroras kasaciniame
skunde pateikia tik savo Hagos konvencijos normų interpretaciją, tačiau
neakcentuoja konvencijos normų nuostatų taikymo aiškios klaidos.
2. Nesuprantama, kodėl generalinio prokuroro pateiktas skundas
grindžiamas skunde nurodytomis Europos Žmogaus Teisių Teismo
nagrinėtomis bylomis (Sylvester v. Austria; Iosub Caras v. Romania,
Maire v. Portugal), kuriose konstatuota, kad šalys, atsisakiusios ar
nepateisinamai delsusios grąžinti neteisėtai išvežtą vaiką, pripažintos
pažeidusiomis savo įsipareigojimus pagal Europos žmogaus teisių ir
pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją. Nurodytos ir nagrinėjama bylos iš
esmės skiriasi.
3. Aplinkybės, kurios galbūt egzistavo ir gali būti nustatytos ateityje
negali būti bylos nagrinėjimo dalyku sprendžiant dėl proceso atnaujinimo
pagrindo, numatyto CPK 366 straipsnio 1 dalies 9 punkte. Taigi
argumentai dėl Tarnybos pateiktų išvadų neobjektyvumo, netinkamo
funkcijų vykdymo atmestini kaip nesusiję su bylos nagrinėjimo dalyku.
Teisėjų kolegija
k o n s t a t u o j a :
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai
Proceso atnaujinimas dėl užbaigtose civilinėse bylose priimtų įsiteisėjusių
teismų sprendimų yra išimtinė civilinio proceso stadija, dėl to galiojančio
Civilinio proceso kodekso (toliau – CPK) 366 straipsnyje įtvirtinti išimtiniai
atvejai, kuriuos įrodžius yra galimas proceso atnaujinimas užbaigtoje
byloje ir, atnaujinus procesą, įsiteisėjusių teismų sprendimų teisėtumo ir
pagrįstumo patikrinimas.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisės aiškinimo ir taikymo praktikoje ne
kartą išaiškinta, kad faktas, jog įstatymų leidėjas CPK 366 straipsnyje
nustatė išsamų proceso atnaujinimo pagrindų sąrašą, leidžia teigti, kad
šį institutą įstatymų leidėjas vertina kaip ekstraordinarų būdą peržiūrėti
įsiteisėjusius teismų sprendimus. Dėl to procesą galima atnaujinti
tik nustačius bent vieną iš CPK 366 straipsnyje numatytų pagrindų.
Pareiškėjo nurodytas proceso atnaujinimo pagrindas vertintinas bylos
aplinkybių kontekste, siekiant išaiškinti, ar nurodytos aplinkybės leidžia
protingai abejoti byloje priimtų teismo sprendimų (nutarčių) teisėtumu
ir pagrįstumu. Be to, šis institutas privalo būti naudojamas atsižvelgiant
ir į kitus proceso teisės principus: ekonomiškumą, koncentruotumą,
protingumą ir pan. Proceso atnaujinimo institutas negali būti naudojamas
kaip priemonė dar kartą pasibylinėti ar vilkinti priimtų teismų sprendimų
vykdymą (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų
kolegijos 2005 m. kovo 23 d. nutartis byloje Nr. 3K-3-188/2005, 2006 m.
gegužės 29 d. nutartis byloje Nr. 3K-3-356/2006, 2008 m. sausio 21 d.
nutartis byloje Nr. 3K-7-57/2008).
Byloje pareiškėjai pateikė prašymus dėl proceso atnaujinimo remdamiesi
CPK 366 straipsnio 1 dalies 2 ir 9 punktuose nurodytais proceso
atnaujinimo pagrindais, t. y. kai naujai paaiškėja esminių bylos aplinkybių,
kurios nebuvo ir negalėjo būti žinomos pareiškėjui bylos nagrinėjimo
metu, ir dėl aiškios teisės normos taikymo klaidos. Teismų teisės
aiškinimo ir taikymo praktikoje yra pripažįstama, kad pagrindas procesui
civilinėje byloje dėl naujai paaiškėjusių aplinkybių atnaujinti yra tada,
kai pareiškėjas įrodo, kad tokios aplinkybės: 1) buvo nagrinėjant bylą ir
priimant sprendimą; 2) pareiškėjui nebuvo ir negalėjo būti žinomos; 3)
pareiškėjui tapo žinomos jau įsiteisėjus teismo sprendimui; 4) turi esminę
reikšmę bylai, t. y. jeigu jos būtų buvusios žinomos nagrinėjant bylą, būtų
priimtas visai kitas sprendimas dėl bylos baigties.
Pagal CPK 366 straipsnio 1 dalies 2 punkto nuostatas naujai
paaiškėjusiomis bylos aplinkybėmis pripažįstamos tik tokios aplinkybės,
kurios yra įrodinėjimo dalykas civilinėje byloje arba tokio dalyko svarbi
dalis.
Pareiškėjų prašymai atnaujinti procesą paduoti dėl užbaigtoje byloje
priimtos įsiteisėjusios Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus
teisėjų kolegijos 2007 m. kovo 15 d. nutarties, kuria pareiškėja I. R.
įpareigota grąžinti vaiką į jo kilmės valstybę.
Vaiko neteisėto išvežimo į kitą valstybę atvejus reglamentuojanti 1980
m. spalio 25 d. Hagos konvencija dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių
aspektų (toliau – Hagos konvencija) priimta, siekiant apsaugoti vaikus
nuo žalingų padarinių, kuriuos sukelia jų neteisėtas išvežimas ar laikymas
ir nustatyti vaiko grąžinimo į kilmės valstybę tvarką (Preambulė).
Vienintelis teisinis pagrindas, kai teismas neprivalo vaiko grąžinti į jo
kilmės valstybę, yra išdėstytas 13 straipsnyje. Pareiškėjai prašymuose
nurodė, kad egzistuoja aplinkybės, patvirtinančios Hagos konvencijos 13
straipsnio b) punkte nurodyto pagrindo buvimą, t. y. jog yra didelė rizika,
kad vaiką grąžinus jam būtų padaryta fizinė ar psichinė žala arba kad
vaikas paklius į kitą netoleruotiną padėtį.
Teisėjų kolegija konstatuoja, kad esminės reikšmės bylos baigčiai,
t. y. joje priimtos įsiteisėjusios teismo nutarties, įpareigojančios
grąžinti vaiką į jo kilmės valstybę, teisėtumui ir pagrįstumui, turi tik
tos pareiškėjų prašymuose išdėstytos aplinkybės, kurios siejamos su
Hagos konvencijos 13 straipsnio b) punkte nurodyto pagrindo buvimu.
Visos kitos prašymuose dėstomos aplinkybės nedaro įtakos teisingam
bylos išnagrinėjimui ir joje priimtos įsiteisėjusios teismo nutarties dėl
vaiko grąžinimo teisėtumui. Pareiškėjų prašymuose ir jų kasaciniuose
skunduose Hagos konvencijos 13 straipsnio b) punkte nurodytas
pagrindas siejamas su tuo, kad grąžinus vaiką į jo kilmės valstybę vaikas
pateks į nepažįstamą kalbinę aplinką, tai sutrikdys vaiko vystymąsi,
mąstymą, atmintį, dėmesį, suvokimą ir pan., taip pat jog, grąžinus vaiką,
pablogės pareiškėjos I. R. nepilnamečio sūnaus iš ankstesnės santuokos
sveikatos būklė.
Teisėjų kolegija nurodo, kad Hagos konvencijos 13 straipsnio b) punkte
nurodyta ,,didelė rizika, kad vaiką grąžinus jam būtų padaryta fizinė
ar psichinė žala arba kad vaikas paklius į kitą netoleruotiną padėtį“
apima kraštutinius atvejus, kai vaikas negalės normaliai vystytis
kilmės valstybėje dėl to, kad tėvų teisių ir pareigų turėtojas nevykdo ar
nederamai atlieka tėvų teises ir pareigas bei yra pagrindo manyti, kad
toks jo elgesys nepasikeis ateityje (nederamai elgiasi vaiko akivaizdoje,
piktnaudžiauja alkoholiu, narkotinėmis ar psichotropinėmis priemonėmis
ar pan.) arba dėl objektyvių sąlygų kilmės valstybėje vaikui vystytis
nebuvimo (pvz. karo padėties). Tačiau jokių kraštutinių aplinkybių,
patvirtinančių būsimą žalos vaiko interesams atsiradimo tikimybę, vaiką
grąžinus į jo kilmės valstybę, pareiškėjų prašymuose atnaujinti procesą
byloje dėl vaiko grąžinimo nenurodyta ir nepridėta įrodymų, iš kurių bylą
nagrinėję teismai būtų galėję spręsti apie tokių aplinkybių buvimą.
Pateikti prašymai atnaujinti procesą byloje yra nepagrįsti, nes juose
nurodomos aplinkybės nėra tapačios Hagos konvencijos 13 straipsnio b)
punkte numatytiems atvejams.
Dėl pareiškėjos I. R. argumento, kad grąžinus vaiką į jo kilmės valstybę
jis pateks į nepažįstamą kalbinę aplinką, teisėjų kolegija nurodo, kad
šis argumentas nepagrindžia Hagos konvencijos 13 straipsnio b) punkto
prasme didelės rizikos, kad vaikui bus padaryta fizinė ar psichinė žala.
Vaiko patekimas į kitos kalbos aplinką jam sukels bendravimo ir buvimo
toje aplinkoje problemų, tačiau mažo vaiko amžiaus nulemto jo greito
vystymosi dėka šios problemos yra laikinos ir natūraliai įveikiamos. Kai
vaikas yra mažametis, o jo biologiniai tėvai su skirtingomis gimtosiomis
kalbomis yra skirtingose valstybėse, vaiko bendravimas su abiem tėvais
neišvengiamai lems vaiko mokymąsi dviejų kalbų. Vaiko tėvų teisių ir
pareigų turėtojo teisė bendrauti su vaiku yra prigimtinė ir šios teisės
įgyvendinimas, jeigu dėl to vaikas išmoks dar vieną kalbą, negali daryti
nei žalos vaiko vystymuisi, nei sutrukdys pareiškėjai I. R. nustatyta
tvarka bendrauti su vaiku. Priešingai, vaiko mokymasis daugiau nei vienos
kalbos leis jam geriau suvokti ir pažinti gyvenamąją aplinką, suteiks vaiko
bendravimui su kitais žmonėmis privalumų. Pagal savo amžių vaikas yra
imlus mokymuisi, dėl to daugiau nei vienos kalbos mokymasis yra vaiko
bendrojo lavinimo (vystymosi) dalis ir yra reikalinga, nes padės atsiskleisti
jo intelektiniams gebėjimams. Dėl to tokia prašyme atnaujinti procesą
byloje nurodyta aplinkybė dėl nepažįstamos vaikui kalbinės aplinkos jo
kilmės valstybėje nepatenka į Hagos konvencijos 13 straipsnio b) punkto
reguliavimo apimtį.
Įvertindama pareiškėjos I. R. kasacinio skundo argumentą, kad, grąžinus
vaiką, pablogės pareiškėjos nepilnamečio sūnaus iš ankstesnės santuokos
sveikatos būklė, teisėjų kolegija nurodo, kad šis argumentas nesusijęs su
žalos atsiradimo grėsme vaikui, kurį reikia grąžinti į jo kilmės valstybę.
Dėl to šis argumentas negali būti laikomas patvirtinančiu proceso
atnaujinimo pagrindą, nes nedaro įtakos įsiteisėjusios teismo nutarties,
kuria nutarta vaiką grąžinti į jo kilmės valstybę, teisėtumui. Be to, ši
aplinkybė negali būti laikoma naujai paaiškėjusia, nes ji egzistavo, t. y.
pareiškėjos sūnus sirgo dar iki įsiteisėjusios teismo nutarties grąžinti vaiką
priėmimo ir ši aplinkybė teismui buvo žinoma. Susiklosčius padėčiai, kad
pareiškėjos sūnus iš ankstesnės santuokos turės gyventi atskirai nuo
dukters, kuri grąžintina į savo kilmės valstybę, tai negali būti laikoma
esminiu grąžinamo vaiko interesų pažeidimu ar grėsme šio vaiko fizinei ar
psichinei sveikatai. Išimtis neišskirti vaikų, esančių broliais ir seserimis,
taikoma juos įvaikinant (CK 3.209 straipsnio 6 dalis).
Dar viena kaip naujai paaiškėjusi aplinkybė pareiškėjos prašyme
atnaujinti procesą ir jos kasaciniame skunde nurodyta tai, kad Vaiko
teisių apsaugos ir įvaikinimo tarnybos direktorei buvo skirta tarnybinė
nuobauda. Šios faktinės aplinkybės kasacinis teismas nevertina, nes ji
neturi reikšmės bylos nagrinėjimui ir nedaro įtakos įsiteisėjusios teismo
nutarties dėl vaiko grąžinimo teisėtumui.
Dėl išdėstytų argumentų teisėjų kolegija pripažįsta teisiškai nepagrįstais
kasacinių skundų argumentus, nes jie neatitinka proceso atnaujinimo
pagrindo, nustatyto CPK 366 straipsnio 1 dalies 2 punkte.
Teisiškai nepagrįsti ir pareiškėjo Lietuvos Respublikos generalinio
prokuroro prašymo argumentai dėl teisės taikymo klaidos kaip proceso
atnaujinimo pagrindo pagal CPK 366 straipsnio 1 dalies 9 punktą.
Pareiškėjo prašyme atnaujinti procesą nurodoma, kad įsiteisėjusioje
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007
m. kovo 15 d. nutartyje netinkamai taikytas Hagos konvencijos 13
straipsnio b) punktas ir Vaiko teisių konvencijos 3 straipsnio 1 dalis,
tačiau šis teiginys yra abstraktus ir neįrodytas. Priešingai, remiantis
surinktais bylos įrodymais patvirtintos teismo išvados dėl vaiko grąžinimo
į jo kilmės valstybę, taip pat patikrintos aplinkybės dėl Hagos konvencijos
13 straipsnio b) punkto ir Vaiko teisių apsaugos konvencijos 3 straipsnio
1 dalies taikymo. Pagal šias teisės normas teismui palikta spręsti, ar iš
tikrųjų konkrečioje byloje egzistuoja nurodytose teisės normose įvardyti
atvejai. Tokią diskrecijos teisę įgyvendina teismas ir to negalima traktuoti
kaip akivaizdžios teisės taikymo klaidos. Įvertinę įrodymus teismai
priimtoje nutartyje dėl vaiko grąžinimo, taip pat nutartyse atsisakyti
atnaujinti procesą užbaigtoje byloje nenustatė tokių išimtinių atvejų, dėl
kurių neprivaloma vaiko grąžinti, ir tai paneigia aiškios teisės normos
taikymo klaidos teiginį.
Aiški teisės taikymo klaida pagal CPK 366 straipsnio 1 dalies 9 punktą
kaip pagrindas atnaujinti civilinę bylą gali būti imperatyvios teisės
normos netaikymas, vienareikšmiškos teisės normos nuostatos prasmės
išaiškinimas netinkamai; neginčijamai neprotingas vertinamojo pobūdžio
aplinkybių įvertinimas ir panašūs atvejai. Jeigu kuri nors teisės norma
taikoma teismui naudojantis diskrecijos teise įvertinant bylos faktines
aplinkybes, tai aiški teisės normos taikymo klaida gali būti pripažinta
išimtiniu atveju, neginčijamai nustačius, kad teismas be jokio pateisinimo
peržengė diskrecijos ribas ir dėl to teismo sprendimas yra aiškiai
nepagrįstas ir neteisėtas.
Kolegija sutinka su apeliacinės instancijos teismo nutarties išvada, kad
CPK 366 straipsnio 1 dalies 9 punkte nurodytu pagrindu procesas gali būti
atnaujinamas tik nustačius, kad padaryta teisės normos taikymo klaida
yra ne tik akivaizdi, bet ir esminė, daranti sprendimą (nutartį) neteisėtą.
Apeliacinės instancijos teismas nutartyje konstatavo, kad kilmės šalyje
imtasi priemonių užtikrinti vaiko interesų apsaugą jo kilmės šalyje. Ši
aplinkybė pagal 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr.
2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka
ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą
(EB) Nr. 1347/2000 (toliau – Reglamentas) 11 straipsnio 4 dalį apskritai
eliminuoja Hagos konvencijos 13 straipsnyje nustatytos išimties taikymą,
nes paneigia Hagos konvencijos 13 straipsnyje nurodytus atvejus.
Kasatorius, teigdamas apie aiškią teisės normos taikymo klaidą ir
būtinybę taikyti Hagos konvencijos 13 straipsnį, neatsižvelgė į šią esminę
Reglamento nuostatą.
Kolegija, spręsdama šią bylą, remiasi ir Europos Bendrijų Teisingumo
Teismo 2008 m. liepos 11 d. sprendimu (2008 m. liepos 11 d. Sprendimas
R. byloje C-195/08 PPU), turinčiu prejudicinę galią nacionaliniam
teismui (CPK 3 straipsnio 5 dalis). Teismas sprendime nurodė, kad
esant vaiko kilmės valstybės teismo priimtam sprendimui dėl vaiko
grąžinimo ir šio sprendimo pagrindu išduotam Reglamento IV priedo
formą atitinkančiam pažymėjimui, vykdymo valstybės teismas privalo
tik paskelbti kilmės valstybės teismo sprendimą, dėl kurio išduotas
pažymėjimas, vykdytinu ir patenkinti prašymą nedelsiant grąžinti vaiką.
Pagal šį Teismo išaiškinimą kasacinio teismo teisėjų kolegija daro išvadą,
kad vykdymo valstybėje teisminė procedūra dėl vaiko grąžinimo baigiasi
kilmės valstybės teismo sprendimo, dėl kurio priimtas pažymėjimas,
paskelbimu vykdytinu. Lietuvos teismai neturi jurisdikcijos peržiūrėti vaiko
kilmės valstybės teismo sprendimo, pagal kurį išduotas pažymėjimas.
Europos Bendrijų Teisingumo Teismas taip pat išaiškino Reglamento
nuostatas, kad po to, kai kilmės valstybės teismas priėmė sprendimą dėl
vaiko grąžinimo ir pagal Reglamento 42 straipsnį išdavė pažymėjimą, jo
galiai ir vykdytinumui nebeturi reikšmės vaiko neteisėto buvimo vietos
valstybės teismų priimami sprendimai dėl vaiko negrąžinimo ar grąžinimo.
Tai užkerta kelią proceso atnaujinimui ar jo tolimesniam vyksmui.
Kolegija atsižvelgia į nurodytus Reglamento išaiškinimus, iš esmės
reiškiančius tai, kad nacionaliniuose teismuose vykstančios teisminės
procedūros ir jų metu priimami procesiniai sprendimai dėl vaiko grąžinimo
negali įveikti anksčiau priimto Reglamento nustatyta tvarka vaiko kilmės
valstybės teismo sprendimo, įpareigojančio grąžinti vaiką, ir šio sprendimo
pagrindu išduoto pažymėjimo teisinės galios.
Išdėstytų motyvų pagrindu darytina išvada, kad pareiškėjų prašymai dėl
proceso atnaujinimo pirmosios ir apeliacinės instancijų teismų nutartimis
atmesti pagrįstai, šios nutartys yra teisėtos.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
vadovaudamasi CPK 359 straipsnio 1 dalies 1 punktu, 362 straipsnio 1
dalimi,
n u t a r i a :
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2008
m. balandžio 30 d. nutartį palikti nepakeistą.
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir
įsiteisėja nuo priėmimo dienos.