Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
susidedanti iš teisėjų : Audronės Jarackaitės, Konstantino Gurino ir
Donato Šerno (kolegijos pirmininkas ir pranešėjas), teismo posėdyje
apeliacine rašytinio proceso tvarka išnagrinėjo pareiškėjo M. R. atskirąjį
skundą dėl Klaipėdos apygardos teismo 2007 m. balandžio 23 d.
nutarties, kuria nutarta atidėti nutarties dėl vaiko grąžinimo vykdymą,
civilinėje byloje Nr. 2-1064-370/2006 pagal pareiškėjo M. R. prašymą
(suinteresuotieji asmenys byloje I. R., Valstybės vaiko teisių apsaugos
ir įvaikinimo tarnyba prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos) dėl
leidimo grąžinti vaiką į Vokietijos Federacinę Respubliką išdavimo.
Teisėjų kolegija, išnagrinėjusi atskirąjį skundą,
n u s t a t ė :
Pareiškėjas M. R., remdamasis 1980 m. Hagos konvencija dėl tarptautinio
vaikų grobimo civilinių aspektų (toliau –1980 m. Hagos konvencija)
ir 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2201/2003
Dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų
pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančiu Reglamentą (EB)
Nr. 1347/2000 (toliau –Tarybos Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003,
Reglamentas), 2006 m. spalio 30 d. prašymu prašė išduoti leidimą
grąžinti dukrą L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką.
Klaipėdos apygardos teismas 2006 m. gruodžio 22 d. nutartimi atsisakė
išduoti leidimą grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką.
Lietuvos apeliacinis teismas 2007 m. kovo 15 d. nutartimi Klaipėdos
apygardos teismo 2006 m. gruodžio 22 d. nutartį panaikino ir nutarė
grąžinti L. R., gimusią (duomenys neskelbtini), į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Teismas nustatė tokią sprendimo vykdymo tvarką : įpareigoti
I. R. iki 2007 m. balandžio 15 d. perduoti L. R. į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Jeigu iki nurodyto termino teismo nutartis nebus įvykdyta,
ją turi vykdyti antstolis, Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso
(toliau – CPK) VI dalyje nustatyta tvarka paimdamas iš I. R. dukrą L.
R. ir Klaipėdos mieste perduoti M. R. iš anksto su juo suderintu metu,
dalyvaujant Klaipėdos miesto savivaldybės administracijos socialinio
departamento Vaiko teisių apsaugos tarnybos atstovui.
Suinteresuotas asmuo I. R. 2007 m. balandžio 6 d. su prašymu kreipėsi
į Klaipėdos apygardos teismą ir, vadovaudamasi CPK 627 straipsniu,
prašė sustabdyti Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutarties
vykdymą, iki stabilizuosis jos sūnaus E. sveikatos būklė.
Prašyme nurodė, kad žinia apie sesers L. grąžinimą stipriai paveikė
psichine liga sergantį nepilnametį sūnų E., gimusį (duomenys neskelbtini),
ir išprovokavo jo ligos paūmėjimą, ką patvirtina pateikiama Klaipėdos
psichikos sveikatos centro pažyma.
Klaipėdos apygardos teismas 2007 m. balandžio 23 d. nutartimi
suinteresuoto asmens I. R. prašymą patenkino ir nutarė atidėti Lietuvos
apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutarties vykdymą iki 2007 m.
liepos 1 d.
Teismas, tenkindamas prašymą, vadovavosi CPK 284 straipsnio pirmąja
dalimi, kurioje įtvirtinta teisės norma suteikia teismui teisę dalyvaujančių
byloje asmenų prašymu sprendimo vykdymą atidėti. Teismas nurodė,
kad tiki I. R. prašyme išdėstytais teiginiais, kad dukters L. grąžinimas
tėvui M. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką išprovokavo sūnaus E. ligos
paūmėjimą, ką patvirtina ir pažyma. Tiek L. R. motinai I. R., tiek jos
sūnui E. yra būtinas ilgesnis laikotarpis tinkamai, nesukeliant neigiamų
padarinių nepilnamečio sūnaus E. psichikai, pasiruošti Lietuvos apeliacinio
teismo 2007 m. kovo 15 d. nutarties vykdymui. Teismas vadovavosi
Tarybos Reglamento (EB) Nr. 2201/2003 preambulės 17 punktu, kuris
numato galimybę valstybės narės, į kurią arba kurioje vaikas buvo
neteisėtai išvežtas arba negrąžintas, pasipriešinti jo grąžinimui konkrečiais
tinkamai pateisinamais atvejais. Teismo teigimu, atidėjus teismo nutarties
vykdymą, nebus pažeistas teisinio apibrėžtumo ir teisėtų lūkesčių
principas, kadangi Reglamento preambulės 17 punkas suteikia teisę vaiko
nuolatinės gyvenamosios vietos iki neteisėto išvežimo ar negrąžinimo
valstybės narės teismui, kuris nagrinės L. R. globos bylą, tokią nutartį
pakeisti.
Pareiškėjo M. R. atstovė atskiruoju skundu prašo panaikinti Klaipėdos
apygardos teismo 2007 m. balandžio 23 d. nutartį ir prašo patenkinti
pareiškėjo M. R. atstovų 2007 m. balandžio 19 d. prašymą Klaipėdos
apygardos teismui išduoti vykdomąjį raštą pagal Lietuvos apeliacinio
teismo 2007 m. balandžio 15 d. nutartį.
Atskirąjį skundą grindžia šiais argumentais :
1. Teismas pažeidė proceso teisės normas, nepagrįstai pasisakydamas
dėl išimtinai su jau išnagrinėta byla susijusių aplinkybių, t.y. ginčo
dalyku, ir tokiu būdu viršijo savo kompetenciją. Įsiteisėjusia Lietuvos
apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutartimi ginčas yra išspręstas,
nutarties skųsti kasacine tvarka negalima. Teismas nepagrįstai nutarties
vykdymo terminą pratęsė remdamasis glaudžiu mamos ir jos vaiko
tarpusavio emociniu ryšiu ir galimu neigiamu nutarties vykdymo padariniu
E. psichikai. Visas šias aplinkybes, įskaitant ir E. psichikos sveikatos
būklę, Lietuvos apeliacinio teismo teisėjų kolegija įvertino, nustatydama
nutarties vykdymo terminą, apibrėždamas jį konkrečia data - 2007 m.
balandžio 15 d. - t.y. suteikė pakankamą laiko tarpą pasiruošti tinkamam
nutarties vykdymui. Duomenys apie E. sveikatos būklę yra byloje,
ir teismams ši aplinkybė bylos nagrinėjimo metu buvo žinoma ir į ją
atsižvelgta priimant nutartį.
2. Teismas, atidėdamas nutarties vykdymą, iš esmės pakeitė nutarties
vykdymo tvarką, kas pažeidžia imperatyvius funkcinio teismingumo
principus ir kvestionuoja aukštesnės instancijos teismo priimto
sprendimo pagrįstumą, prieštarauja CPK 284 straipsnio antrajai daliai,
iš kurios nuostatos seka, kad priėmus sprendimą, kuriame tuo pačiu
išsprendžiamas ir vykdymo klausimas, šio sprendimo vykdymo atidėti ar
pakeisti jo vykdymo tvarką negalima.
3. Aplinkybė, susijusi su I. R. sūnaus E. psichine sveikata ir jos
pablogėjimu, nėra nauja ir reikšminga, sprendžiant nutarties vykdymo
atidėjimo klausimą, nes nuo pat ginčo dėl vaiko grąžinimo nagrinėjimo
teisme pradžios atsisakymą grąžinti vaiką I. R. grindė savo sūnaus
psichinės sveikatos būkle. Apeliacinės instancijos teismas pripažino, kad
panašios aplinkybės ir vaiko galimybė gyventi su motina ir broliu gali būti
vertinamos tik sprendžiant vaiko globos klausimą.
4. I. R., pateikusi teismui prašymą, elgiasi nesąžiningai, piktnaudžiauja
savo procesinėmis teisėmis, siekia vilkinti procesą (CPK 7 str. 2 d., 42 str.
5 d., 95 str.), todėl teismas turėtų tokį prašymą atsisakyti tenkinti, taip
užkirsdamas kelią proceso vilkinimui.
5. Skundžiama nutartis pažeidžia imperatyvias teisės normas, nes CPK
496 straipsnis numato, kad sprendimai ir nutartys globos nustatymo ir
panaikinimo bylose turi būti vykdomi skubiai. Šią normą teismas turėtų
taikyti CPK 3 straipsnio šeštosios dalies pagrindu, kaip įstatymo analogiją,
Tai, kad nutartis vykdytina skubiai, galima spręsti iš nutarties, kuria
aiškiai ir konkrečiai apibrėžtais terminais bei įvykdymo būdais nustatyta
sprendimo vykdymo tvarka.
6. Teismas neteisingai aiškino ir taikė Tarybos Reglamento (EB)
Nr. 2201/2003 preambulės 17 punktą, susijusį su vaiko nuolatinės
gyvenamosios vietos iki jo neteisėto išvežimo valstybės narės teismo
(išlaikiusio jurisdikciją) teise išduoti leidimą grąžinti vaiką. Sprendimas
dėl vaiko grąžinimo turi būti vykdomas nedelsiant, taikant skubiausias
procedūras, kurias leidžia nacionalinė teisė (Reglamento 11 str. 3 d., jo
Įgyvendinimo įstatymo 2 str. 5 d., Hagos konvencija).
7. Nutarties vykdymo atidėjimas pažeidžia Europos žmogaus teisių
ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnį, prieštarauja
Hagos konvencijos 11 straipsniui, Reglamento preambulės 17 punktui,
Reglamento 11 straipsnio 3 daliai, tarptautinių teismų jurisprudencijai ir
pažeidžia Lietuvos Respublikos tarptautinius įsipareigojimus
8. Skundžiama nutartis pažeidžia grąžintinos L. R. interesus, kadangi ji
neturi galimybės matytis ir bendrauti su tėvu, jos ryšys su tėvu kasdien
silpnėja, tokiu būdu galima netoleruotina situacija, kai mergaitė ir tėvas
susvetimės ir ryšių tarp jų atkurti nebus įmanoma. Skundžiama nutartis
motyvuojama išimtinai suinteresuoto asmens I. R. ir jos sūnaus E.
interesais, ignoruojant mažametės L. interesus ir teises.
9. Nutartis priimta neatsižvelgus į M. R. interesus, todėl pažeidžiamas
lygiateisiškumo principas
Atsiliepimu į atskirąjį skundą I. R. prašo M. R. atskirąjį skundą atmesti
kaip nepagrįstą. Atsiliepime nurodo, kad Lietuvos apeliacinis teismas
2007 m. kovo 15 d. nutartyje nenagrinėjo aplinkybių dėl vaiko galimybės
gyventi su motina, todėl Klaipėdos apygardos teismas skundžiamoje
nutartyje negalėjo pasisakyti apie aplinkybes, nustatytas minėtoje
Lietuvos apeliacinio teismo nutartyje. Klaipėdos apygardos teismui
patenkinus prašymą dėl sprendimo vykdymo atidėjimo, galutinis
sprendimas liko nepakeistas, skundžiamoje nutartyje neužsiminta apie
Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutarties pagrįstumą
ir motyvus. Teismas skundžiamą nutartį motyvavo pačios L. R. bei jos
brolio E. interesais, o ne I. R. galimybėmis vykti į Vokietiją. Skundžiama
nutartimi nėra pakeista vykdymo tvarka, nes 2007 m. balandžio 15
diena yra teismo nustatytas terminas, per kurį I. R. galėjo geranoriškai
perduoti dukrą į Vokietiją. To neįvykdžius, perdavimas turėtų vykti per
antstolį. I. R. nepiktnaudžiauja procesu ir neatsisako vykdyti Lietuvos
apeliacinio teismo nutartį, tik siekia maksimaliai suderinti savo sūnaus E.
ir pareiškėjo M. R. interesus. Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15
d. nutartis nėra skubiai vykdytina, nes nepatenka į CPK 282 straipsnyje
nurodytas sprendimų kategorijas, be to, nutartyje nenurodyta, kad ji
vykdytina skubiai, o CPK 496 straipsnio analogija negali būti taikoma.
Todėl teismas nepažeidė CPK 284 straipsnio nuostatos, draudžiančios
atidėti skubiai vykdytiną sprendimą. Teismas tinkamai taikė 2003 m.
lapkričio 27 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 2201/2003 preambulės
17 punktą ir nepažeidė Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių
apsaugos konvencijos 8 straipsnio, nes minėta Reglamento nuostata
valstybės narės, į kurią vaikas neteisėtai išvežtas ar negrąžintas, teismui
suteikia teisę pasipriešinti vaiko grąžinimui, o Konvencijos 8 straipsnis
įtvirtina teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą ir neturi ryšio su
skundžiama nutartimi. Nutartis nepažeidžia nei L. R., nei pareiškėjo teisių
bei interesų, nei teisinio apibrėžtumo principo. Sprendžiat vaiko grąžinimo
klausimą (nutarties vykdymo stadijoje), būtina atižvelgti tiek į realius
L. R., tiek ir į jos brolio interesus. Byloje yra pakankamai duomenų, kad
vaikų atskyrimas pakenktų jų abiejų interesams. E. M. liga buvo nustatyta
2005 metais, o ne prieš dešimt metų, kaip teigiama skunde.
Atskirasis skundas tenkintinas.
Lietuvos Respublikos įstatymo dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos
reglamento (EB) Nr. 2201/2003 Dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų,
susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo,
panaikinančio reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, įgyvendinimo 3 straipsnio
pirmąja dalimi nustatyta, kad Valstybės narės teismo teismo sprendimai
dėl bendravimo teisių ir dėl vaiko grąžinimo yra vykdytini dokumentai ir
vykdomi pagal Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso VI dalyje
išdėstytas taisykles tiek, kiek šis įstatymas nenustato kitaip. Analogiška
nuostata įtvirtinta ir 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB)
Nr. 2201/200, kuris yra taikomas šioje byloje, 47 straipsniu, pagal kurį
vykdymo tvarką (bylose, susijusiose su santuoka ir tėvų pareigomis)
reglamentuoja vykdymo valstybės narės teisė. Taigi šioje byloje priimto
teismo procesinio sprendimo (Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo
15 d. nutarties) vykdymo tvarką nustato Lietuvos Respublikos civilinio
proceso kodekso normos, reglamentuojančios vykdymo procesą civilinėse
bylose, taip pat ir sprendimų vykdymo atidėjimo ar išdėstymo, sprendimų
vykdymo tvarkos pakeitimo pagrindus ir tvarką.
Suinteresuotas asmuo I. R., 2007 m. balandžio 6 d. pateikdama pirmosios
instancijos teismui prašymą, vadovavosi CPK 627 straipsniu ir prašė
stabdyti Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutarties
vykdymą, iki stabilizuosis jos sūnaus būklė. Tačiau minėtas CPK straipsnis
nustato pagrindus, kurie suteikia teisę antstoliui sustabdyti vykdomąją
bylą arba atidėti vykdymo veiksmus. Pažymėtina, kad pareiškėja,
pateikdama tokį prašymą, nenurodė, kuriuo CPK 627 straipsnyje nurodytu
pagrindu ji prašo stabdyti nutarties vykdymą. Atsižvelgiant į šias
aplinkybes, pirmosios instancijos teismas tokį prašymą pagrįstai įvertino
kaip prašymą atidėti sprendimo vykdymą ir jam nagrinėti taikė CPK 284
straipsnį, nustatantį teismo sprendimo įvykdymo atidėjimo ir išdėstymo,
sprendimo vykdymo tvarkos pakeitimo pagrindus ir tvarką.
CPK 284 straipsnio pirmojoje dalyje nustatyta, kad teismas turi teisę
dalyvaujančių byloje asmenų prašymu ar savo iniciatyva, atsižvelgdamas į
turtinę abiejų šalių padėtį ar kitas aplinkybes, sprendimo įvykdymą atidėti
ar išdėstyti, taip pat pakeisti sprendimo vykdymo tvarką. Kaip pabrėžė
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas 2002 m. gegužės 15 d. nutartyje (civ.
bylos Nr. 3K-925/2002), tokia teismo teisė vertinama kaip teisė nustatyti
skolininkui lengvatinį terminą įvykdyti prievolei, kurią jis įpareigotas
vykdyti įsiteisėjusiu teismo sprendimu, ir tuo siekiama socialiai reikšmingų
tikslų - užtikrinti socialinį teisingumą. Kadangi įstatymas nenustato
baigtinio sąrašo pagrindų, kuriems esant sprendimo įvykdymas gali būti
atidėtas, išdėstytas ar pakeistas, tad kiekvienu atveju, spręsdamas tokį
klausimą, teismas privalo nustatyti, ar yra tokios svarbios aplinkybės,
kurios sudaro pagrindą atidėti ar išdėstyti sprendimo vykdymą ar pakeisti
jo vykdymo tvarką. Sprendžiant sprendimo vykdymo atidėjimo ar
išdėstymo klausimą, svarbu nustatyti, ar atidėjus, išdėsčius sprendimo
vykdymą tam tikram laikotarpiui bus užtikrintas jo įvykdymas ateityje, ar
nebus sumenkintas pats sprendimas, ar nebus pažeisti teisėti išieškotojo
interesai. Todėl, sprendžiant šį klausimą, pirmiausia būtina remtis teisinio
apibrėžtumo ir teisėtų lūkesčių principu, pagal kurį turi būti gerbiamos ir
ginamos teisėtai įgytos civilinės teisės.
Ginčydamas pirmosios instancijos teismo 2007 m. balandžio 23 d.
nutarties teisėtumą ir pagrįstumą, pareiškėjas nurodo, kad nutartis
pažeidžia imperatyvias teisės normas, nes CPK 496 straipsnis numato,
kad sprendimai ir nutartys globos nustatymo ir panaikinimo bylose
turi būti vykdomi skubiai ir šią normą teismas turėtų taikyti CPK 3
straipsnio šeštosios dalies pagrindu, kaip įstatymo analogiją. Tačiau su
tokia apelianto pozicija negalima sutikti. Imperatyvi CPK 284 straipsnio
norma iš tiesų draudžia atidėti ar išdėstyti skubiai vykdytino sprendimo
ar jo dalies įvykdymą. Skubiai vykdytinų sprendimų kategorijų sąrašą
nustato CPK 282 straipsnio 2 dalis, šis sąrašas yra baigtinis ir bylų dėl
vaiko grąžinimo neapima. Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo
15 d. nutartimi yra nustatyta sprendimo vykdymo tvarka, bet nėra
leista ją vykdyti skubiai, kaip tai numato CPK 283 straipsnis. Tuo tarpu
CPK 496 straipsnyje įtvirtinta norma, nustatanti, kad sprendimai ir
nutartys dėl globos ar rūpybos nustatymo ir panaikinimo, globėjo ar
rūpintojo paskyrimo, atleidimo ar nušalinimo nuo pareigų vykdomi
skubiai, yra specialioji norma, nustatanti tik šių konkrečių kategorijų
sprendimų vykdymo specifiką, todėl pagal analogiją negali būti taikoma
kitų kategorijų sprendimų vykdymui, tuo labiau negali būti aiškinama
plečiamai.
CPK 284 straipsnio pirmoji dalis suteikia teismui teisę ne tik atidėti
ar išdėstyti sprendimo įvykdymą, bet, kaip jau ir minėta, ir pakeisti
jo vykdymo tvarką. Tokia teisė suteikta bylą nagrinėjusiam teismui,
nepriklausomai nuo to, ar vykdytinas sprendimas (nutartis) buvo priimti
bylą išnagrinėjus pirmojoje instancijoje ar apeliacinės instancijos teisme.
Todėl vien aplinkybė, kad skundžiama nutartimi iš dalies buvo pakeista
vykdymo tvarka, neleidžia teigti, kad buvo pažeisti funkcinio teismingumo
principai, kvestionuotas aukštesnės instancijos teismo priimto sprendimo
pagrįstumas bei pažeista CPK 284 straipsnio nuostata.
Kaip jau minėta, sprendžiant sprendimo vykdymo atidėjimo klausimą,
pirmiausia būtina remtis teisinio apibrėžtumo ir teisėtų lūkesčių principu,
pagal kurį turi būti gerbiamos ir ginamos teisėtai įgytos civilinės teisės,
taip pat nustatyti, ar, atidėjus sprendimo vykdymą, bus užtikrintas jo
įvykdymas ateityje, ar nebus sumenkintas pats sprendimas, ar nebus
pažeisti teisėti išieškotojo interesai. Lietuvos apeliacinio teismo 2007
m. kovo 15 d. nutartimi, kurios vykdymo atidėjimo klausimas yra
sprendžiamas, vadovaujantis Tarybos Reglamento (EB) Nr. 2201/2003
2 straipsnio 11 punkto bei 1980 m. Hagos konvencijos 3 straipsnio
nuostatomis buvo pripažinta, kad L. R. Lietuvoje yra laikoma neteisėtai,
be jos tėvo M. R. sutikimo. Minėta nutartimi nurodyta grąžinti vaiką,
remiantis 1980 m. Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalimi, t.y.
neįrodžius, jog yra didelė rizika, kad, vaiką grąžinus, jam būtų padaryta
fizinė ar psichinė žala arba kad vaikas paklius į kitą netoleruotiną
situaciją. Šios aplinkybės, nustatytos įsiteisėjusia teismo nutartimi,
negali būti iš naujo nagrinėjamos, sprendžiant jos vykdymo atidėjimo
klausimą. Pažymėtina, kad, nagrinėjant vaiko grąžinimo klausimą,
suinteresuotas asmuo I. R., aplinkybę, kad situacija dėl dukros L.
grąžinimo (kaip atsiliepime nurodoma – atėmimo) grėsmės dar labiau
pablogina jos sūnaus E. psichiką, nurodė kaip vieną iš prieštaravimo
dėl vaiko grąžinimo pagrindą sudarančių aplinkybių (t. 2, b.l. 20). Ši
aplinkybė buvo nagrinėjama pirmosios instancijos teisme, sprendžiant
vaiko grąžinimo klausimą (t. 3, b.l. 69). Tikrindamas pirmosios instancijos
teismo nutarties teisėtumą, apeliacinės instancijos teismas nustatė, kad
pirmosios instancijos teismas, pasisakydamas dėl to, su kuriuo iš tėvų
L. R. bus geriau gyventi, dėl vaiko galimybės gyventi su motina ir broliu
bei kitų su tuo susijusių aplinkybių, peržengė nagrinėjamos bylos ribas
ir nurodė, kad šios aplinkybės gali būti vertinamos tik sprendžiant vaiko
globos klausimą. Taigi aplinkybė dėl I. R. sūnaus E. ligos paūmėjimo nėra
naujai atsiradusi, ji buvo žinoma nagrinėjant bylą iš esmės ir negalėjo būti
pagrindas atsisakyti grąžinti vaiką, todėl negali būti ir pagrindas atidėti
sprendimo vykdymą.
Kaip jau minėta, nagrinėdamas bylą iš esmės, teismas vadovavosi
Tarybos Reglamento (EB) Nr. 2201/2003 bei 1980 m. Hagos konvencijos
normomis. Kadangi byla yra susijusi su tarptautiniu (užsienio) elementu,
tai nepriklausomai nuo to, kad sprendimų vykdymo tvarką šios
kategorijos bylose reglamentuoja vykdymo valstybės narės (šiuo atveju
Lietuvos Respublikos teisė), tačiau nagrinėjant šios kategorijos sprendimų
vykdymo atidėjimo klausimus ir su tuo susijusias faktines aplinkybes, turi
būti taikomos ir minėtų tarptautinių teisės aktų, prie kurių prisijungusi
Lietuvos Respublika, normos, nustatančios bylų dėl vaiko grąžinimo
ypatybes.
2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 2201/2003
preambulės 17 punktu, kurį, be kita ko, taikė pirmosios instancijos
teismas, nagrinėdamas prašymą dėl sprendimo vykdymo atidėjimo, yra
nustatyta, kad vaiko neteisėto išvežimo ar negrąžinimo atvejais vaiko
grąžinimas turėtų būti užtikrinamas nedelsiant. Ši teisės norma taip pat
suteikia teisę valstybės narės, į kurią arba kurioje vaikas buvo neteisėtai
išvežtas ar negrąžintas (nagrinėjamu atveju Lietuvos Respublikos)
teismams pasipriešinti jo grąžinimui konkrečiais tinkamai pateisinamais
atvejais. Šiuo atveju klausimas dėl tokio pasipriešinimo vaiko grąžinimui
pagrindo ir buvo nagrinėjamas, sprendžiant bylą dėl L. R. grąžinimo
į Vokietijos Federacinę Respubliką. Apeliacinės instancijos teismas,
nenustatęs tokio pagrindo, kuris numatytas 1980 m. Hagos konvencijos
13 straipsnyje, nurodė vaiką grąžinti. Todėl sprendimo vykdymo procese
ši teisės norma negali būti taikoma ir pirmosios instancijos teismas ją
taikė nepagrįstai.
Reglamento preambulės 17 punkto nuostata, pagal kurią sprendimas dėl
pasipriešinimo vaiko grąžinimui gali būti pakeičiamas paskesniu vaiko
nuolatinės gyvenamosios vietos iki neteisėto išvežimo arba negrąžinimo
valstybės narės (šiuo atveju Vokietijos) teismo sprendimu, suteikia teisę
šios valstybės narės teismui priimti priešingą sprendimą tuo atveju, jeigu
kitoje valstybėje narėje (šiuo atveju Lietuvoje) būtų priimtas sprendimas
pasipriešinti vaiko grąžinimui (negrąžinti vaiko). Šiuo konkrečiu atveju
Lietuvos teismas priėmė sprendimą, nurodantį grąžinti neteisėtai laikomą
vaiką, t.y. nepriėmė sprendimo dėl pasipriešinimo vaiko grąžinimui. Todėl
Reglamento norma, suteikianti teisę vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos
iki neteisėto išvežimo arba negrąžinimo valstybės narės (šiuo atveju
Vokietijos) teismui pakeisti sprendimą, kuriuo būtų pasipriešinta vaiko
grąžinimui, šiuo atveju būti taikoma ir pirmosios instancijos teismas ja
nepagrįstai vadovavosi, darydamas išvadą, kad nebus pažeistas teisinio
apibrėžtumo ir teisėtų lūkesčių principas.
1980 m. Hagos konvencijos 11 straipsnio pirmąja dalimi yra nustatyta,
kad, vykstant vaiko grąžinimo procesui, Susitariančių Valstybių teismo ir
administracinės institucijos turi veikti kuo sparčiau. Analogiška nuostata
įtvirtinta Tarybos Reglamento (EB) Nr. 2201/2003 11 straipsnio trečiojoje
dalyje, pagal kurią teismas, kuriam pateikiamas pareiškimas dėl vaiko
grąžinimo, remiantis 1980 m. Hagos konvencija, skubiai išnagrinėja
tą pareiškimą, taikydamas kuo skubiausias procedūras, kurias leidžia
nacionalinė teisė. Atsižvelgiant į šias tarptautinių teisės aktų, prie kurių
Lietuvos Respublika yra prisijungusi, nuostatas, sprendžiant sprendimo
dėl vaiko grąžinimo vykdymo klausimą, sprendimo vykdymo atidėjimo
pagrindu galėtų būti tik išskirtinės aplinkybės, susijusios su paties
grąžinamo vaiko interesais.
Kreipdamasi dėl sprendimo vykdymo atidėjimo, suinteresuotas asmuo I.
R. savo prašymo pagrindu nurodė vienintelę, jos manymu, reikšmingą
aplinkybę - psichine liga sergančio nepilnamečio jos sūnaus E., gimusio
(duomenys neskelbtini), ligos paūmėjimą, kurį išprovokavusi žinia apie
sesutės L. grąžinimą. Tačiau nei suinteresuotas asmuo I. R. savo prašyme,
nei pirmosios instancijos teismas skundžiamojoje nutartyje nenurodė,
kad teismo nutarties dėl vaiko grąžinimo vykdymas joje nurodytu terminu
neigiamai paveiks pačios L. R. interesus ar toks poveikis, jeigu jis bus
neigiamas, bus laikinas ir jo bus išvengta, atidėjus nutarties dėl vaiko
grąžinimo vykdymą pirmosios instancijos teismo nurodytam terminui.
Duomenų, kad būtų galima daryti tokias išvadas, byloje nėra, tokių
duomenų suinteresuotas asmuo nei pirmosios instancijos teismui,
nei apeliacinės instancijos teismui nepateikė. Todėl vien išvada apie
suinteresuoto asmens I. R. nepilnamečio sūnaus psichinę ligą ir jos
paūmėjimą, tai susiejant su žinia apie sesers grąžinimą į Vokietiją, negali
būti tinkamu ir pakankamu pagrindu atidėti nutarties vykdymą.
Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad tiek L. motinai I. R., tiek jos
sūnui E. būtinas ilgesnis laikotarpis tinkamai, nesukeliant neigiamų
padarinių nepilnamečio sūnaus psichikai, pasiruošti nutarties vykdymui,
tačiau nenurodė, kaip tai siejama su pačios L. interesais, ar, atidėjus
vykdymą ilgesniam laikotarpiui, tokie nutartyje nurodyti padariniai išnyks,
ar priešingai, nepasunkės. Be to, pažymėtina, kad didesnė dalis termino,
kuriam buvo atidėtas Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d.
nutarties vykdymas, jau praėjo, o duomenų, kaip pasikeitė prašyme
nurodytos aplinkybės, nėra.
Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso normos neleidžia
sprendimo vykdymą atidėti neribotam laikui. Atsižvelgiant į tai, kokių
faktinių aplinkybių pagrindu atidėtas sprendimo vykdymas, šios
aplinkybės gali neišnykti ilgą laiką, todėl iškyla teisinio neapibrėžtumo
bei teisėtų lūkesčių principo, pagal kurį turi būti gerbiamos ir ginamos
teisėtai įgytos civilinės teisės, pažeidimo pavojus. Šiuo atveju pareiškėjas
tokias teises įgijo ne tik Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15
d. nutarties, kuria nurodyta grąžinti vaiką, pagrindu, bet ir Vokietijos
Federacinės Respublikos Oranienburgo apylinkės teismo 2006 m.
rugpjūčio 14 d. nutarties, kuria jam suteiktos laikinos vaiko globos teisės,
pagrindu. Pažymėtina ir tai, kad, nepagrįstai atidedant nutarties vykdymą,
sumenkinama pati teismo nutartis dėl vaiko grąžinimo, nes palaipsniui
silpnėja ryšys tarp vaiko ir jo tėvo, kas vėliau galėtų dar labiau apsunkinti
grąžinimą bei pažeisti vaiko interesus.
Teisėjų kolegija pažymi, kad Europos žmogaus teisių teismo (toliau
- EŽTT) praktikoje sprendimų bylose dėl vaiko grąžinimo priėmimo
ir vykdymo delsimas yra pripažįstamas Europos žmogaus teisių ir
pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnio pažeidimu ir kad
ypatinga svarba turi būti teikiama vaiko interesams. Bylose Karadžič prieš
Kroatiją, H.N. prieš Lenkiją ir Maire prieš Portugaliją EŽTT konstatavo
Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
8 straipsnio pažeidimus dėl kompetentingų valdžios institucijų ir
nacionalinių teismų neveikimo ar nepakankamų ir neefektyvių pastangų
dėjimo pagrobto vaiko grąžinimo bylose (EŽTT 2005 m. gruodžio 15 d.
sprendimas, pareiškimo Nr. 35030/04, 2005 m. rugsėjo 13 d. sprendimas,
pareiškimo Nr. 77710/10/01, 2003 m. birželio 26 d. sprendimas,
pareiškimo Nr. 48206/99). EŽTT 2003 m. balandžio 23 d. sprendime
Sylvester prieš Austriją nurodė, kad Austrijos institucijos nesugebėjo
be delsimo įvykdyti visų priemonių, kurių pagrįstai buvo galima tikėtis
vykdant sprendimą grąžinti vaiką, ir taip pažeidė Europos žmogaus
teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją. Europos žmogaus teisių
teismas 2003 m. gegužės 15 d. sprendime Paradis prieš Vokietiją, kur
Vokietijos institucijos buvo įpareigotos nedelsiant grąžinti 3 neteisėtai
išvežtus ir Vokietijoje laikomus vaikus į Kanadą pagal Hagos konvenciją,
nurodė, kad Vokietijos apeliacinio teismo sprendimas grąžinti vaikus
į Kanadą, jei būtina naudojant jėgą, ir atitinkamo teismo procesas
nepažeidė pareiškėjos teisių pagal Konvencijos 8 straipsnį.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, teisėjų kolegija daro išvadą, kad
pirmosios instancijos teismas, tenkindamas suinteresuoto asmens I.
R. prašymą ir atidėdamas teismo nutarties, kuria nurodyta grąžinti
neteisėtai laikomą vaiką, vykdymą iš esmės tik suinteresuoto asmens I.
R. ir jos nepilnamečio sūnaus E. interesų pagrindu, tinkamai neįvertino
svarbių šiam klausimui išspręsti faktinių aplinkybių, tuo pažeisdamas
civilinio proceso teisės normas, netinkamai aiškino ir taikė teisės normas,
reglamentuojančias šios kategorijos bylose priimtų teismo sprendimų
(nutarčių) vykdymo tvarką bei specifiką, todėl padarė nepagrįstą išvadą
dėl pagrindo atidėti nutarties vykdymą ir klausimą išsprendė neteisingai ir
tai yra pagrindas skundžiamą nutartį panaikinti (CPK 329 str. 1 d.). Todėl
atskirasis skundas tenkinamas, o Klaipėdos apygardos teismo 2007 m.
balandžio 23 d. naikinama, o suinteresuoto asmens prašymas atmetamas
kaip nepagrįstas.
Be reikalavimo panaikinti pirmosios instancijos teismo nutartį, apeliantas
prašo patenkinti pareiškėjo atstovų 2007 m. balandžio 19 d. prašymą
Klaipėdos apygardos teismui išduoti vykdomąjį raštą pagal Lietuvos
apeliacinio teismo 2007 m. balandžio 15 d. nutartį. Atsižvelgdama į
šį prašymą, teisėjų kolegija paaiškina, kad pagal CPK 646 straipsnio
pirmąją dalį, vykdytinam sprendimui įsiteisėjus, išieškotojui pagal
rašytinį pareiškimą vykdomąjį raštą išduoda pirmosios instancijos
teismas. Skubaus vykdymo atvejais pagal išieškotojo rašytinį pareiškimą
vykdomąjį raštą ne vėliau kaip kitą darbo dieną po sprendimo priėmimo
išieškotojui išduoda skubiai vykdytiną sprendimą priėmęs pirmosios,
apeliacinės instancijos ar kasacinis teismas (CPK 646 str. 2 d.). Lietuvos
apeliacinio teismas 2007 m. kovo 15 d. nutartimi nenustatė šios nutarties
skubaus vykdymo. Kaip jau minėta, nutartis nepatenka į skubiai vykdytinų
teismo sprendimų (nutarčių) sąrašą, todėl pagrindo apeliacinės instancijos
teismui išduoti vykdomąjį raštą nėra. Taigi vykdomojo rašto išdavimo
klausimas turi būti sprendžiamas pirmosios instancijos teisme.
Teisėjų kolegija, vadovaudamasi Lietuvos Respublikos civilinio proceso
kodekso 337 straipsnio 2 punktu, 338 straipsniu,
n u t a r i a :
Klaipėdos apygardos teismo 2007 m. balandžio 23 d. nutartį panaikinti
ir išspręsti klausimą iš esmės. Suinteresuoto asmens I. R. prašymą
dėl Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutarties vykdymo
atidėjimo atmesti.