Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
susidedanti iš teisėjų: Aloyzo Marčiulionio (kolegijos pirmininkas),
Virgilijaus Grabinsko ir Sigito Gurevičiaus (pranešėjas),
rašytinio proceso tvarka teismo posėdyje nagrinėjo civilinę bylą pagal
pareiškėjos I. R. kasacinį skundą dėl Lietuvos apeliacinio teismo
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. rugsėjo 14 d. nutarties
peržiūrėjimo civilinėje byloje pagal pareiškėjos I. R. prašymą dėl
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio
20 d. sprendimo dalies nepripažinimo.
Teisėjų kolegija
n u s t a t ė :
I. Prašymo nepripažinti teismo sprendimo esmė
Pareiškėja I. R. kreipėsi į Lietuvos apeliacinį teismą su prašymu
nepripažinti Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo 2007
m. birželio 20 d. sprendimo dalies, kuria vaiko tėvui M. R. priskirta vaiko
– L. R., gimusios (duomenys neskelbtini), – globa; vaiko motina I. R.
įpareigota vaiką – L. R., gimusią (duomenys neskelbtini), – parvežti ir
palikti vaiko tėvo M. R. globai.
Pareiškėja I. R. nurodė, kad Vokietijos Federacinės Respublikos
Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalis dėl vaiko
globos nustatymo negali būti pripažinta, nes prieštarauja Lietuvos
Respublikos viešajai tvarkai, atsižvelgiant į tai, kas naudingiausia
vaikui (2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų
pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB)
Nr. 1347/2000, (toliau - Reglamentas Nr. 2201/2003) 23 straipsnio
a punktas). Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo
2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalies dėl vaiko globos vykdymas,
mažametės L. R. atskyrimas nuo motinos ir brolio, perkėlimas į jai
nepažįstamą kalbinę aplinką padarytų didelę žalą mažametei L. R.,
taip būtų neatsižvelgta į vaiko interesus, pažeisti Lietuvos Respublikos
Konstitucija, įstatymai ir tarptautinės teisės normos.
Pareiškėja I. R. nurodė, kad Vokietijos Federacinės Respublikos
Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalis dėl vaiko
grąžinimo nepripažintina pagal Reglamento Nr. 2201/2003 23 straipsnio
a punktą. Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo
2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalis dėl vaiko grąžinimo priimta ir šį
sprendimą patvirtinantis pažymėjimas išduotas pažeidžiant Reglamento
Nr. 2201/2003 11 straipsnio 6 ir 8 dalis, 40 straipsnio 1 dalies b punktą
ir 42 straipsnį. Pažeidus Reglamento Nr. 2201/2003 procedūras, kartu
pažeista Lietuvos Respublikos viešoji tvarka.
II. Teismo nutarties esmė
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2007
m. rugsėjo 14 d. nutartimi atsisakė priimti pareiškėjos I. R. prašymą dėl
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio
20 d. sprendimo dalies, kuria vaiko tėvui M. R. priskirta vaiko – L. R.,
gimusios (duomenys neskelbtini) – globa; vaiko motina I. R. įpareigota
vaiką – L. R., gimusią (duomenys neskelbtini) – parvežti ir palikti vaiko
tėvo M. R. globai, nepripažinimo.
Dėl pareiškėjos I. R. prašymo nepripažinti Vokietijos Federacinės
Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalies,
kuria vaiko motina I. R. įpareigota vaiką – L. R., gimusią (duomenys
neskelbtini) – parvežti ir palikti vaiko tėvo M. R. globai kolegija nurodė,
kad pagal 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų
pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr.
1347/2000, (toliau – Reglamentas Nr. 2201/2003) 11 straipsnio 8 dalį,
nepaisant sprendimo dėl negrąžinimo pagal 1980 m. Hagos konvencijos
13 straipsnį, bet kuris vėlesnis vaiką grąžinti reikalaujantis sprendimas,
kurį priėmė pagal šį reglamentą jurisdikciją turintis teismas, siekiant
užtikrinti vaiko grąžinimą, yra vykdomas pagal III skyriaus 4 skirsnį.
Šiame Reglamento Nr. 2201/2003 skirsnyje esančio 42 straipsnio 1
dalyje nustatyta, kad 40 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytas vaiko
sugrąžinimas, pareikalautas valstybėje narėje priimtu vykdytinu teismo
sprendimu, yra pripažįstamas ir vykdomas kitoje valstybėje narėje
nereikalaujant jo skelbti vykdytinu ir be galimybės ginčyti jo pripažinimą,
jei tas teismo sprendimas buvo patvirtintas pažymėjimu kilmės valstybėje
narėje pagal šio straipsnio 2 dalį. Vokietijos Federacinės Respublikos
Oranienburgo teismas, priėmęs 2007 m. birželio 20 d. sprendimą dėl
vaiko grąžinimo, išdavė pažymėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003
42 straipsnio 1 dalį. Pažymėjime nurodyta, kad buvo įvykdytos visos
būtinos sąlygos, nustatytos Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio
2 dalyje, suteikiančios teisę išduoti tokį pažymėjimą. Kolegija padarė
išvadą, kad Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo 2007
m. birželio 20 d. sprendimas dėl vaiko grąžinimo turėtų būti tiesiogiai
vykdomas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 III skyriaus 4 skirsnio
nuostatas, be specialios teismų sprendimų pripažinimo ir vykdymo
procedūros exequatur, todėl pareiškėjos I. R. prašymas nepripažinti
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio
20 d. sprendimo dalies, kuria vaiko motina I. R. įpareigota vaiką parvežti
ir palikti vaiko tėvo M. R. globai, atsisakytinas priimti.
Kolegija taip pat nurodė, kad Lietuvos apeliacinis teismas 2007 m.
kovo 15 d. nutartimi, vadovaudamasis Reglamentu Nr. 2201/2003 ir
1980 m. Hagos konvencijos dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinėse
bylose aspektų (toliau – 1980 m. Hagos konvencija) 13 straipsniu,
įpareigojo pareiškėją I. R. grąžinti L. R., gimusią (duomenys neskelbtini),
į Vokietijos Federacinę Respubliką. Kolegija sprendė, kad, esant Lietuvos
apeliacinio teismo sprendimui dėl vaiko grąžinimo, Vokietijos Federacinės
Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimas
dėl vaiko grąžinimo turėtų būti tiesiogiai vykdomas pagal Reglamento
Nr. 2201/2003 III skyriaus 4 skirsnio nuostatas, be specialios kitų
valstybių narių teismų sprendimų pripažinimo ir vykdymo procedūros
exequatur. Kolegija nesutiko su pareiškėjos nurodytu argumentu, kad
pagal Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnio 8 dalį vaiko grąžinimas,
netaikant teismo sprendimo pripažinimo procedūrų, taikytinas tik tuo
atveju, kai pagal 1980 m. Hagos konvencijos 13 straipsnio nuostatas
yra priimtas teismo sprendimas vaiko negrąžinti. Kolegijos nuomone,
Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnio 8 dalies nuostata ,,nepaisant
sprendimo dėl negrąžinimo“ rodo, kad net ir negrąžinus vaiko pagal
1980 m. Hagos konvenciją galimas jo grąžinimas pagal Reglamento Nr.
2201/2003 nuostatas netaikant teismo sprendimo pripažinimo procedūrų.
Juolab, esant jau priimtam teismo sprendimui grąžinti vaiką pagal
1980 m. Hagos konvenciją, jis turi būti vykdomas kartu su analogišku
sprendimu, priimtu pagal Reglamentą Nr. 2201/2003 be išankstinių
pripažinimo procedūrų (Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 1 dalis).
Dėl pareiškėjos prašymo nepripažinti Vokietijos Federacinės Respublikos
Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalies, kuria vaiko
tėvui M. R. priskirta vaiko – L. R., gimusios (duomenys neskelbtini), –
globa, kolegija sprendė, kad, nesant prašymo dėl šios teismo sprendimo
dalies pripažinimo, negali būti nagrinėjamas prašymas dėl nepripažinimo.
III. Kasacinio skundo ir atsiliepimo į kasacinį skundą teisiniai argumentai
Kasaciniu skundu pareiškėja I. R. prašo panaikinti Lietuvos apeliacinio
teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. rugsėjo 14
d. nutartį ir priimti naują sprendimą -prašymą nepripažinti Vokietijos
Federacinės Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d.
sprendimo dalis dėl vaiko tėvui vaiko globos paskyrimo ir vaiko motinos
įpareigojimo vaiką parvežti ir palikti vaiko tėvo globai priimti. Kasacinis
skundas grindžiamas tokiais argumentais:
1. Teismo išvada, kad Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo
teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimas dėl vaiko grąžinimo turėtų
būti tiesiogiai vykdomas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 III skyriaus
4 skirsnio nuostatas, be specialios teismų sprendimų pripažinimo ir
vykdymo procedūros exequatur, prieštarauja Reglamento Nr. 2201/2003
11 straipsnio 8 daliai, 21 straipsnio 3 daliai, 40 straipsnio 1 dalies b
punktui ir 42 straipsniui. Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnio 8
dalyje nustatyta, kad, nepaisant sprendimo dėl negrąžinimo pagal 1980
m. Hagos konvencijos 13 straipsnį, bet kuris vėlesnis vaiką grąžinti
reikalaujantis sprendimas, kurį priėmė pagal šį reglamentą jurisdikciją
turintis teismas, siekiant užtikrinti vaiko grąžinimą, yra vykdomas pagal
III skyriaus 4 skirsnį. Reglamento Nr. 2201/2003 40 straipsnio 1 dalies b
punkte nustatyta, kad III skyriaus 4 skirsnis taikomas vaiko sugrąžinimui,
susijusiam su teismo sprendimu, priimtu pagal 11 straipsnio 8 dalį.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 1 dalį 40 straipsnio 1
dalies b punkte nurodytas vaiko sugrąžinimas, pareikalautas valstybėje
narėje priimtu vykdytinu teismo sprendimu, yra pripažįstamas ir
vykdomas kitoje valstybėje narėje nereikalaujant jo skelbti vykdytinu
ir be galimybės ginčyti jo pripažinimą, jei tas teismo sprendimas buvo
patvirtintas pažymėjimu kilmės valstybėje narėje pagal šio straipsnio
2 dalį. Taigi kitų valstybių teismų sprendimų pripažinimo ir vykdymo
procedūra exequatur netaikytina tik dviem atvejais: sprendimams
dėl bendravimo teisių (Reglamento Nr. 2201/2003 41 straipsnis) ir
grąžinant pagrobtą vaiką (Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnis), kai
sprendimas priimamas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnio
8 dalį, t. y. esant priimtam valstybės narės sprendimui negrąžinti vaiko.
Kadangi Lietuvos apeliacinis teismas 2007 m. kovo 15 d. nutartimi
nusprendė grąžinti vaiką į Vokietijos Federacinę Respubliką, tai išimtis
dėl pripažinimo ir vykdymo procedūros netaikymo pagal Reglamento Nr.
2201/2003 42 straipsnį netaikytina, nes tam nėra Reglamente nustatytų
sąlygų – Lietuvos Respublikos teismo sprendimo, kuriuo būtų atsisakyta
grąžinti vaiką. Tą patvirtina ir Praktinio vadovo dėl naujojo Briuselio II
reglamento taikymo (toliau - Reglamento taikymo vadovas) nuostatos.
Jeigu teismas prašomoje valstybėje narėje nutaria negrąžinti vaiko, jis
nedelsiant persiunčia sprendimo kopiją kompetentingam kilmės valstybės
narės teismui. Šis teismas šalies prašymu gali nagrinėti globos klausimą.
Jei teismas priima sprendimą, įpareigojantį grąžinti vaiką, šis sprendimas
yra tiesiogiai pripažįstamas ir vykdomas prašomoje valstybėje narėje
be exequatur procedūros (Reglamento taikymo vadovo VII dalis). Jei
prašomos valstybės narės teismas nusprendžia negrąžinti vaiko, kilmės
šalies teismas turi galutinę sprendimo dėl vaiko grąžinimo ar negrąžinimo
teisę (Reglamento taikymo vadovo VII dalies 5 punktas).
2. Kasatoriaus nuomone, 2007 m. birželio 20 d. sprendimui įvykdyti
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismas išdavė
pažymėjimą apie sprendimą dėl vaiko grąžinimo, pažeisdamas
Reglamentą Nr. 2201/2003. Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 42
straipsnio 2 dalies c punktą teismas, priimdamas sprendimą išduoti
Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 1 dalyje nurodytą pažymėjimą,
tai gali padaryti tik tuo atveju, jei, priimdamas sprendimą, atsižvelgė
į priežastis ir įrodymus, kuriais grindžiama nutartis pagal 1980 m.
Hagos konvencijos 13 straipsnį. Tokio sprendimo dėl vaiko negrąžinimo
Lietuvos Respublikos teismas nepriėmė, dėl to ir nebuvo tenkinama
Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 2 dalies c punkte nustatyta
sąlyga dėl pažymėjimo pagal Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 1
dalį išdavimo.
3. Teismas netinkamai taikė Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnio 3
dalį, nurodydamas, kad prašymo dėl Vokietijos Federacinės Respublikos
Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimo dalies, kuria vaiko
tėvui priskirta vaiko globa, nepripažinimo nagrinėjimas yra negalimas,
nesant prašymo dėl sprendimo pripažinimo. Suinteresuotos šalies teisė
kreiptis į teismą dėl kitos valstybės narės teismo sprendimo nepripažinimo
yra aiškiai nustatyta Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnio 3 dalyje.
Bet kuri suinteresuota šalis gali kreiptis dėl sprendimo pripažinimo ar
nepripažinimo priklausomai nuo to, kokie yra tos šalies interesai. Valstybių
narių teismo sprendimų savitarpio pripažinimo Europos Sąjungoje
principas (Reglamento Nr. 2201/2003 preambulė) suponuoja tai, kad
kreipiamasi į valstybių narių teismus dažniausiai dėl tokių sprendimų
nepripažinimo, bet ne dėl jų pripažinimo.
Atsiliepimu į kasacinį skundą suinteresuotas asmuo M. R. prašo kasacinį
skundą atmesti, Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų
kolegijos 2007 m. rugsėjo 14 d. nutartį palikti nepakeistą. Atsiliepimas į
kasacinį skundą grindžiamas tokiais argumentais:
1. Kasaciniame skunde kvestionuojama Vokietijos Federacinės Respublikos
Orenienburgo apylinkės teismo jurisdikcija priimti sprendimą įpareigoti
grąžinti vaiką į Vokietijos Federacinę Respubliką ir išduoti pažymėjimą dėl
vaiko grąžinimo pagal Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 1 dalį.
Tačiau Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsnyje įtvirtinta imperatyvioji
nuostata, pagal kurią draudžiama teismams peržiūrėti kilmės valstybės
narės teismo jurisdikciją, įskaitant ir jurisdikciją vaiko grobimo atvejais
(Reglamento Nr. 2201/2003 10 straipsnis). Ginčydama kilmės valstybės
teismo jurisdikciją, kasatorė iš esmės ginčija ir Vokietijos Federacinės
Respublikos teismo sprendimo pagrįstumą ir teisėtumą. Reglamente Nr.
2201/2003 esant bet kokioms aplinkybėms imperatyviai draudžiama
prašomą pripažinti sprendimą peržiūrėti iš esmės (Reglamento Nr.
2201/2003 26 straipsnis, 31 straipsnio 3 dalis). Vaiko kilmės valstybės
narės teismas turi jurisdikciją spręsti visus su vaiko globa ir tėvų
pareigomis vaikams susijusius klausimus (įskaitant ir įpareigojimą
grąžinti neteisėtai išvežtą ar negrąžintą vaiką ar pažymėjimo, nustatyto
Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnio 1 dalyje, išdavimą).
2. Reglamento Nr. 2201/2003 23 straipsnyje įtvirtintas išsamus ir baigtinis
pagrindų, kuriuos nustačius, teismas turi teisę atsisakyti pripažinti bei
paskelbti vykdytinu kitos valstybės narės teismo sprendimą, susijusį su
tėvų pareigomis, sąrašas. Prašyme dėl sprendimo nepripažinimo (taip pat
ir kasaciniame skunde) nenurodyta nė vieno tokio pagrindo, todėl teismas
pagrįstai atsisakė priimti prašymą dėl Vokietijos Federacinės Respublikos
teismo sprendimo dalies nepripažinimo.
3. Kadangi, nepaisant sprendimo dėl negrąžinimo pagal 1980 m. Hagos
konvenciją, vėliau priimtam jurisdikciją turinčio teismo sprendimui
netaikytinos pripažinimo procedūros (Reglamento Nr. 2201/2003 11
straipsnio 8 dalis, 42 straipsnio 1 dalis), tai šios procedūros neturėtų būti
taikomos ir vėlesniam kompetentingo teismo sprendimui, net ir esant
teismo sprendimui grąžinti vaiką pagal 1980 m. Hagos konvenciją.
4. Sisteminė Reglamento Nr. 2201/2003 nuostatų analizė leidžia spręsti,
kad pirmame bylos dėl valstybės narės teismo sprendimo pripažinimo
ir jo paskelbimo vykdytinu nagrinėjimo etape, asmuo, kurio atžvilgiu
prašoma vykdyti teismo sprendimą (t. y. suinteresuotas teismo sprendimo
nepripažinimu asmuo), apskritai neturi teisės pateikti teismui jokių
prašymų ar teikimų (Reglamento Nr. 2201/2003 31 straipsnio 1 dalis).
Teisę paduoti teismui teikimus dėl sprendimo nepripažinimo asmuo,
kurio atžvilgiu prašoma vykdyti teismo sprendimą, įgyja tik kitame
bylos dėl teismo sprendimo pripažinimo nagrinėjimo etape - apeliacijoje
(Reglamento Nr. 2201/2003 33 straipsnio 1 dalis). Pagal Reglamento
Nr. 2201/2003 33 straipsnio 4 dalį, tik esant pareiškėjo apeliaciniam
skundui dėl sprendimo paskelbimo vykdytinu, apeliacinės instancijos
teismas turi pareigą informuoti šalį, kurios atžvilgiu prašoma vykdyti
teismo sprendimą (pakviesti atvykti į apeliacinį teismą). Taigi nesant
pirmosios instancijos teismo sprendimo dėl kitos valstybės narės teismo
sprendimo pripažinimo ir leidimo jį vykdyti, suinteresuota teismo
sprendimo nepripažinimu šalis (asmuo, kurio atžvilgiu prašoma vykdyti
teismo sprendimą) apskritai neturi teisės teikti jokių teikimų teismui.
Prašymas pripažinti Vokietijos Federacinės Respublikos teismo sprendimą
Lietuvos apeliaciniam teismui nebuvo pateiktas, todėl teismas visiškai
pagrįstai atsisakė priimti suinteresuoto asmens prašymą dėl teismo
sprendimo dalies nepripažinimo. Net ir teismo sprendimo nepripažinimu
suinteresuotai šaliai sužinojus apie prašymo pripažinti teismo sprendimą
pateikimą Lietuvos apeliaciniam teismui bei nurodžius Reglamente Nr.
2201/2003 nustatytą pagrindą nepripažinti valstybės narės teismo
sprendimo, teismas neturi atsižvelgti į tokį suinteresuotos teismo
sprendimo nepripažinimu šalies prašymą. Taigi savarankiški prašymai dėl
teismo sprendimo nepripažinimo apskirtai nenagrinėtini teisme.
5. Reglamento Nr. 2201/2003 28 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad teismo
sprendimas dėl tėvų pareigų vaikui yra vykdomas kitoje valstybėje narėje
tik tada, kai suinteresuotos šalies prašymu jis buvo pripažintas joje
vykdytinu, t. y. tik Reglamento Nr. 2201/2003 nustatyta tvarka kreipusis
dėl tokio sprendimo pripažinimo. Taigi kai nėra tokio sukeliančio teisinius
padarinius kreipimosi pripažinti, negalimas ir prašymo nepripažinti
nagrinėjimas, nes, nesant kreipimosi pripažinti sprendimą, prašymo
nepripažinti sprendimą nagrinėjimas nesukeltų jokių teisinių padarinių
pareiškėjui.
6. Reglamente Nr. 2201/2003 įtvirtintas teismo sprendimų savitarpio
pripažinimo principas grindžiamas abipusiu valstybių narių pasitikėjimo
principu ir pirmiausia reiškia specialiųjų teismo sprendimų pripažinimo
procedūrų panaikinimą bei minimalių, griežtai apibrėžtų sprendimų
nepripažinimo pagrindų įtvirtinimą. Reglamento Nr. 2201/2003 tikslas –
sukurti Bendrijoje „tikrą teisminę erdvę“ (angl. - genuine judicial area)
– negali būti aiškinamas kaip suponuojantis tai, kad į valstybių narių
teismus dažniausiai turi būti kreipiamasi dėl sprendimų nepripažinimo.
Teisėjų kolegija
k o n s t a t u o j a :
IV. Bylos aplinkybės
M. R., turintis Vokietijos Federacinės Respublikos pilietybę, ir I. R.,
turinti Lietuvos Respublikos pilietybę, santuoką įregistravo (duomenys
neskelbtini) Vokietijos Federacinėje Respublikoje. Savo gyvenamąją vietą
sutuoktiniai pasirinko (duomenys neskelbtini). (duomenys neskelbtini)
sutuoktiniams gimė duktė L. R. 2005 m. kovo mėn. sutuoktiniai pradėjo
gyventi skyrium, jų duktė L. liko gyventi su motina I. R. Oranienburgo
teisme (Vokietijos Federacinė Respublika) tuo metu buvo pradėta
nagrinėti byla dėl M. R. ir I. R. santuokos nutraukimo. I. R. 2006 m. liepos
21 d, gavusi M. R. sutikimą išvykti su dukterimi į užsienį dviejų savaičių
atostogoms, išvyko atostogauti su dukteria L. ir sūnumi E. iš pirmosios
santuokos iš Vokietijos Federacinės Respublikos į Lietuvos Respubliką, kur
pasiliko ir gyvena iki šiol.
2006 m. rugpjūčio 14 d. Oranienburgo teismas panaikino bendrą tėvų M.
R. ir I. R. teisę į jų dukters L. globą ir laikinai suteikė L. globą tik jos tėvui
M. R. Brandenburgo Žemės Aukščiausiasis Teismas 2006 m. spalio 11 d.
nutartimi atmetė I. R. skundą ir paliko galioti Oranienburgo teismo nutartį
dėl laikinosios globos paskyrimo.
2006 m. spalio 30 d. M. R. kreipėsi į Klaipėdos apygardos teismą
(Lietuvos Respublika), Reglamento Nr. 2201/2003 ir 1980 m. Hagos
konvencijos pagrindu prašydamas grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę
Respubliką.
Klaipėdos apygardos teismas 2006 m. gruodžio 22 d. nutartimi atsisakė
išduoti leidimą grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką.
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2007
m. kovo 15 d. nutartimi panaikino Klaipėdos apygardos teismo 2006 m.
gruodžio 22 d. nutartį ir priėmė naują nutartį, kuria grąžino L. R., gimusią
(duomenys neskelbtini), į Vokietijos Federacinę Respubliką.
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismas 2007 m. birželio
20 d. sprendimu nutraukė I. R. ir M. R. santuoką, vaiko tėvui M. R.
priskyrė vaiko – L. R., gimusios (duomenys neskelbtini) – globą; vaiko
motiną I. R. įpareigojo vaiką – L. R., gimusią (duomenys neskelbtini)
– parvežti ir palikti vaiko tėvo M. R. globai. Šiam sprendimui patvirtinti
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo teismas išdavė
pažymėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnį.
Brandenburgo Žemės Aukščiausiasis Teismas 2008 m. vasario 17 d.
nutartimi atmetė I. R. skundą ir paliko galioti Oranienburgo teismo 2007
m. birželio 20 d. sprendimą dėl vaiko globos teisių ir vaiko grąžinimo. V.
Kasacinio teismo argumentai
Nagrinėjant bylą, kasaciniam teismui iškilo 2003 m. lapkričio 27 d.
Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo
sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei
vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, (toliau –
Reglamentas Nr. 2201/2003) aiškinimo klausimai.
Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad,
nepažeisdama III skyriaus 4 skirsnio, bet kuri suinteresuota šalis gali
šio skyriaus 2 skirsnyje nustatyta tvarka paduoti prašymą dėl teismo
sprendimo pripažinimo ar nepripažinimo. Reglamento Nr. 2201/2003 31
straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad nei asmuo, kurio atžvilgiu prašoma
vykdyti sprendimą, nei vaikas nagrinėjant bylą pirmosios instancijos
teisme neturi teisės paduoti jokių teikimų dėl prašymo. Tuo tarpu
nagrinėjamu atveju tiek prašymą nepripažinti sprendimą pateikęs asmuo,
tiek asmuo, kurio atžvilgiu prašoma nevykdyti teismo sprendimo, yra tas
pats – I. R. Taigi šiuo atveju lieka neaišku, ar asmuo, kurio atžvilgiu turi
būti vykdomas teismo sprendimas, gali pagal Reglamento Nr. 2201/2003
21 straipsnio 3 dalį kreiptis dėl jo nepripažinimo, nesant kitos šalies
prašymo dėl pripažinimo (šios bylos kontekste nėra M. R. prašymo dėl
sprendimo dalies, kuria priskirta jam vaiko globa, pripažinimo), ir jei taip,
tai kaip tokiu atveju turėtų būti aiškinama Reglamento Nr. 2201/2003 31
straipsnio 1 dalis.
Reglamento Nr. 2201/2003 40 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad III
skyriaus 4 skirsnio nuostatos neužkerta kelio tėvų pareigų turėtojui
siekti teismo sprendimo pripažinimo ir vykdymo pagal šio skyriaus
1 ir 2 skirsnių nuostatas. Tuo tarpu I. R., kaip tėvų pareigų turėtoja,
į Lietuvos apeliacinį teismą kreipėsi dėl Vokietijos Federacinės
Respublikos Oranienburgo teismo 2007 m. birželio 20 d. sprendimo
dalies nepripažinimo. Taigi, teisėjų kolegijai kyla klausimas, ar I. R.
pagal Reglamento Nr. 2201/2003 40 straipsnio 2 dalį galėjo prašyti
nepripažinti Vokietijos Federacinės Respublikos teismo sprendimo
dalies dėl vaiko sugrąžinimo, ir ar tai reiškia, kad nacionalinis teismas,
vadovaudamasis Reglamento Nr. 2201/2003 23 straipsniu, turi patikrinti
sprendimo nepripažinimo pagrindus. Be to, nagrinėjamos bylos kontekste
teisėjų kolegijai neaišku, ką reiškia Reglamento Nr. 2201/2003 21
straipsnio 3 dalyje nustatyta sąlyga, kad bet kuri suinteresuota šalis gali
šio skyriaus 2 skirsnyje nustatyta tvarka paduoti prašymą dėl teismo
sprendimo pripažinimo ar nepripažinimo nepažeisdama šio skyriaus 4
skirsnio, kuriame inter alia reglamentuotas tam tikrų teismo sprendimų,
reikalaujančių sugrąžinti vaiką, vykdymas.
Nors Reglamente Nr. 2201/2003 tiesiogiai nereglamentuojama, kurios
valstybės narės teismas turi jurisdikciją nagrinėti vaiko grąžinimo
klausimą, tačiau Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnio 6 dalyje
nustatyta, kad, jei teismas priėmė nutartį dėl vaiko negrąžinimo pagal
1980 m. Hagos konvencijos 13 straipsnį, tas teismas turi perduoti savo
sprendimo kopiją kartu su atitinkamais dokumentais valstybės narės,
kurioje tas vaikas iki neteisėto negrąžinimo turėjo nuolatinę gyvenamąją
vietą, jurisdikciją turinčiam teismui. Taigi, teisėjų kolegijos nuomone,
kilmės valstybės narės teismas (šiuo atveju – Vokietijos Federacinės
Respublikos) turi teisę spręsti vaiko grąžinimo klausimą tik tada, kai
tos valstybės, kurioje neteisėtai laikomas vaikas, teismas nusprendžia
negrąžinti vaiko į jo kilmės valstybę. Jei tokiu atveju kilmės valstybės
narės teismas priima sprendimą, kuriuo reikalaujama grąžinti vaiką, ir
išrašo pažymėjimą, tai tas sprendimas yra tiesiogiai pripažįstamas ir
vykdomas kitoje valstybėje narėje pagal Reglamento Nr. 2201/2003 III
skyriaus 4 skirsnį be specialios procedūros exequatur (Reglamento Nr.
2201/2003 11 straipsnio 8 dalis, 42 straipsnis).
Atsižvelgiant į tai, kad Lietuvos apeliacinis teismas 2007 m. kovo 15 d.
priėmė sprendimą grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką, teisėjų
kolegijai kyla klausimas, ar Vokietijos Federacinės Respublikos teismas
įgijo jurisdikciją nagrinėti šį klausimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003
11 straipsnį ir išduoti pažymėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003 42
straipsnį, ar tokiu atveju sprendimo dėl vaiko grąžinimo priėmimas ir
pažymėjimo išdavimas Vokietijos Federacinės Respublikos teisme atitinka
Reglamento Nr. 2201/2003 tikslus ir procedūras.
Pagal Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsnį Lietuvos Respublikos
teismas negali peržiūrėti Vokietijos Federacinės Respublikos teismo
jurisdikcijos bei tikrinti, ar tokia Vokietijos Federacinės Respublikos teismo
jurisdikcija atitinka viešąją tvarką, kaip tai nurodyta Reglamento Nr.
2201/2003 23 straipsnio a punkte. Tačiau Lietuvos Respublikos teismas,
gavęs prašymą dėl sprendimo nepripažinimo, patikrinęs Reglamento Nr.
2201/2003 23 straipsnyje nustatytus nepripažinimo pagrindus, turi priimti
sprendimą. Jeigu Lietuvos Respublikos teismas nenustatys nepripažinimo
pagrindų, tai jis turės pripažinti šį sprendimą. Tokiu atveju Lietuvos
Respublikoje bus vykdytini du sprendimai, t. y. Vokietijos Federacinės
Respublikos Oranienburgo teismo sprendimas ir Lietuvos apeliacinio
teismo sprendimas, įpareigojantis grąžinti vaiką. Dėl to teisėjų kolegijai
kyla klausimas, ar Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsnyje nustatytas
draudimas peržiūrėti kilmės valstybės narės teismo jurisdikciją reiškia,
kad nacionalinis teismas gavęs prašymą dėl užsienio teismo sprendimo
pripažinimo ar nepripažinimo, negalėdamas tikrinti kilmės valstybės
narės teismo jurisdikcijos ir neradęs kitų Reglamento Nr. 2201/2003
23 straipsnyje nustatytų sprendimų nepripažinimo pagrindų, turi
pripažinti kilmės valstybės narės teismo sprendimą dėl vaiko grąžinimo
ir tuo atveju, jei kilmės valstybės narės teismas nesilaikė Reglamente
nustatytos procedūros sprendžiant vaiko grąžinimo klausimą.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas yra galutinė instancija nagrinėjant
šią bylą ir jo priimta nutartis būtų galutinė ir neskundžiama (Lietuvos
Respublikos civilinio proceso kodekso 362 straipsnis). Pagal Europos
Bendrijos steigimo sutarties 234 straipsnio 3 dalį nacionaliniame
teisme, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau
skundžiamas, iškilus Europos Bendrijos institucijų priimtų teisės aktų
aiškinimo klausimui, privalo kreiptis į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą
prejudicinio sprendimo.
Teisėjų kolegija pabrėžia, kad Europos Bendrijų Teisingumo Teismas
nėra išaiškinęs Reglamento Nr. 2201/2003 nuostatų, dėl kurių keliami
klausimai, o bylos išnagrinėjimas tiesiogiai priklauso nuo Europos Bendrijų
Teisingumo Teismo prejudiciniame sprendime pateikiamų Europos
Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
vadovaudamasi Europos Bendrijos steigimo sutarties 234 straipsnio 3
dalimi, Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso 3 straipsnio 5
dalimi, 163 straipsnio 9 punktu,
n u t a r i a :
Kreiptis į Europos Bendrijų Teisingumo Teismą su prašymu priimti
prejudicinį sprendimą šiais klausimais:
1. Ar pagal Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnį suinteresuota šalis gali
kreiptis dėl teismo sprendimo nepripažinimo, nesant pateikto prašymo dėl
sprendimo pripažinimo?
2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, tai kaip nacionalinis
teismas, nagrinėdamas asmens, kurio atžvilgiu sprendimas turi būti
vykdomas, pateiktą prašymą nepripažinti sprendimo, turi taikyti
Reglamento Nr. 2201/2003 31 straipsnio 1 dalį, pagal kurią „... Nei
asmuo, kurio atžvilgiu prašoma vykdyti teismo sprendimą, nei vaikas
šiame bylos nagrinėjimo etape neturi teisės paduoti jokių teikimų dėl
prašymo“?
3. Ar nacionalinis teismas, gavęs tėvų pareigų turėtojo prašymą
nepripažinti kilmės valstybės narės teismo sprendimo dalies,
įpareigojančios grąžinti pas jį esantį vaiką į kilmės valstybę, ir dėl kurios
buvo išduotas Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnyje nurodytas
pažymėjimas, turi jį nagrinėti, remdamasis Reglamento Nr. 2201/2003
III skyriaus 1 ir 2 skirsnių nuostatomis, kaip nurodyta Reglamento Nr.
2201/2003 40 straipsnio 2 dalyje?
4. Ką reiškia Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnio 3 dalyje nustatyta
sąlyga „nepažeisdama šio skyriaus 4 skirsnio“ ?
5. Ar sprendimo priėmimas grąžinti vaiką ir pažymėjimo pagal
Reglamento Nr. 2201/2003 42 straipsnį išdavimas kilmės valstybės narės
teisme po to, kai valstybės narės, kurioje neteisėtai laikomas vaikas,
teismas priėmė sprendimą grąžinti vaiką į kilmės valstybę, atitinka
Reglamento Nr. 2201/2003 tikslus ir procedūras?
6. Ar Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsnyje nustatytas draudimas
peržiūrėti kilmės valstybės narės teismo jurisdikciją reiškia, kad
nacionalinis teismas gavęs prašymą dėl užsienio teismo sprendimo
pripažinimo ar nepripažinimo, negalėdamas tikrinti kilmės valstybės
narės teismo jurisdikcijos ir neradęs kitų Reglamento Nr. 2201/2003 23
straipsnyje nustatytų sprendimų nepripažinimo pagrindų, turi pripažinti
kilmės valstybės narės teismo sprendimą dėl vaiko grąžinimo tuo atveju,
jei kilmės valstybės narės teismas nesilaikė Reglamente nustatytos
procedūros sprendžiant vaiko grąžinimo klausimą?
Sustabdyti civilinės bylos nagrinėjimą iki Europos Bendrijų Teisingumo
Teismo prejudicinio sprendimo gavimo.
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir
įsiteisėja nuo priėmimo dienos.