I. Ginčo esmė
Pareiškėjas F. K. prašė nustatyti juridinę reikšmę turintį faktą, kad jo
tėvas F. K. S. nuosavybės teise valdė 8 ha žemės sklypą, esantį Lenkijoje,
Giby seniūnijoje, Bialogora kaime. Pareiškėjo tėvas su šeima 1941
m. vasario 25 d. buvo perkeltas į Lietuvą ir jam, kaip įkeldintam iš
Lenkijos asmeniui, buvo suteiktas atitinkantis turėtą Lenkijoje žemės
sklypas Kauno rajone, Vilkijos apylinkių seniūnijoje, Jaučakių kaime.
Lenkijoje pareiškėjo tėvas turėjo 12,5 ha žemės ir buvo 8 ha žemės
bendrasavininkis su J. G., iš kurio, pareiškėjo teigimu, vėliau šio dalį
išpirko, bet nespėjo sutvarkyti dokumentų, nes prasidėjo karas. Nėra
išlikusių ir dokumentų, patvirtinančių, kokiomis dalimis bendrasavininkiai
valdė sklypą.
II. Pirmosios ir apeliacinės instancijos teismų sprendimų esmė
Kauno rajono apylinkės teismas 2009 m. vasario 4 d. sprendimu atmetė
pareiškimą. Įvertinęs byloje surinktus rašytinius įrodymus, pareiškėjo
ir suinteresuotų asmenų bei liudytojo parodymus, teismas laikė labiau
tikėtina, kad pareiškėjo tėvo ir bendraturčio J. G. pirkimo-pardavimo
sutartis nebuvo sudaryta. Teismas nurodė, kad Suvalkų valstybinio
archyvo pateikti rašytiniai įrodymai neginčijamai patvirtina aplinkybę, kad
pareiškėjo tėvas ir J. G. buvo 8 ha žemės sklypo bendrasavininkiai, tačiau
netiesioginiai įrodymai dėl žemės dalies pirkimo-pardavimo sutarties
sudarymo yra nepakankami – neįrodoma, kokia dalis buvo išpirkta, kuriais
metais buvo sudaryta sutartis, kitos reikšmingos sandorio aplinkybės,
pareiškėjo ir liudytojo parodymai dėl sklypų buvimo vietos prieštaringi.
Kauno apygardos teismas 2009 m. birželio 3 d. sprendimu patenkino
pareiškėjo apeliacinį skundą: panaikino pirmosios instancijos teismo
sprendimą ir priėmė naują sprendimą – pareiškimą patenkino,
nuosavybės teisių į išlikusį nekilnojamąjį turtą atkūrimo tikslu
nustatė juridinę reikšmę turintį faktą, kad pareiškėjo F. K. tėvas F.
K. S. nuosavybės teise valdė 8 ha žemės sklypą, esantį Lenkijoje,
Giby seniūnijoje, Bialogora kaime; iš suinteresuoto asmens Kauno
apskrities viršininko administracijos priteisė pareiškėjui sumokėtą
žyminį mokestį. Teisėjų kolegija nutartyje nurodė, kad bylos rašytiniais
įrodymais nustatyta, jog yra visos įstatyme nurodytos sąlygos kreiptis
į teismą dėl juridinę reikšmę turinčio žemės valdymo nuosavybės
teise fakto nustatymo. Pirmosios instancijos teismas netinkamai taikė
įrodinėjimo taisykles, todėl nepagrįstai netenkino pareiškimo. Žemės
valdymo nuosavybės teise faktas byloje buvo įrodinėjamas pareiškėjo,
suinteresuoto asmens L. A. paaiškinimais, liudytojo S. P. parodymais,
iš dalies archyvo pažymomis. Teisėjų kolegija sprendė, kad liudytojo
parodymai byloje nebuvo paneigti, nebuvo pateikta įrodymų, kurie keltų
pagrįstų abejonių dėl jo nurodytų aplinkybių egzistavimo; dėl to, kad
liudytojas tiksliai nebeprisimena ar 1937 m., ar 1939 m. pareiškėjo
tėvas išpirko iš J. G. jam priklausiusią sklypo dalį, negalima teigti, jog
jo parodymais dėl ginčo dalyko negalima remtis; pirmosios instancijos
teismas neteisingai interpretavo ir įvertino liudytojo parodymus,
konstatuodamas, kad jie prieštarauja pareiškėjo paaiškinimams dėl 8
ha žemės sklypo buvimo vietos. Teisėjų kolegija, atsižvelgusi į Suvalkų
valstybinio archyvo pažymas, iš kurių matyti, kad pareiškėjo tėvas buvo
8 ha žemės sklypo bendrasavininkis su J. G., pareiškėjo paaiškinimus,
liudytojo parodymus, Kauno apskrities viršininko administracijos Žemės
tvarkymo departamento Kauno rajono žemėtvarkos skyriaus 2007 m.
spalio 15 d. raštą, kuriame nurodyta, kad nei J. G., nei jo įpėdiniai nėra
kreipęsi dėl nuosavybės teisių atkūrimo Kauno rajono Vilkijos apylinkių
seniūnijoje, sprendė, kad šių įrodymų pagrindu labiau tikėtina, kad
pareiškėjo tėvas 1939 m. išpirko iš J. G. jam priklausiusią žemės sklypo
dalį.
III. Kasacinio skundo ir atsiliepimo į jį teisiniai argumentai
Kasaciniu skundu suinteresuotas asmuo Kauno apskrities viršininko
administracija prašo panaikinti Kauno apygardos teismo 2009 m. birželio
3 d. sprendimą. Kasacinis skundas grindžiamas tokiais argumentais:
1.Dėl procesinių teisės normų, nustatančių išimtinį teismingumą,
pažeidimo. Apeliacinės instancijos teismas nekėlė klausimo dėl
teismingumo, nors šis buvo akcentuotas suinteresuoto asmens Kauno
apskrities viršininko administracijos, nes pareiškėjas, siekdamas nustatyti
juridinę reikšmę turintį faktą dėl žemės valdymo Lenkijoje, turėjo kreiptis
į teismą pagal nekilnojamojo turto vietą, taigi teismas pažeidė CPK
31 ir 446 straipsnius, šis pažeidimas yra absoliutus teismo sprendimo
negaliojimo pagrindas (CPK 329 straipsnio 2 dalies 6 punktas).
2.Dėl įrodinėjimą ir įrodymų vertinimą reglamentuojančių teisės normų
pažeidimo. Apeliacinės instancijos teismas netyrė ir nenustatė aplinkybių,
kokiomis dalimis F. K. ir J. G. valdė ginčo sklypą, rėmėsi prieštaringais
pareiškėjo ir liudytojų parodymais, neįsigilino į bylos esmę, netyrė
įrodinėjimo priemonėse esančių faktinių duomenų įstatymo nustatytais
aspektais – ar jie tikslūs, ar jie išsamūs, ar liudija apie bylai reikšmingas
aplinkybes, ar patvirtina tai, ką siekia įrodyti pareiškėjas, taigi pažeidė
CPK 176, 185 straipsnius, nukrypo nuo Lietuvos Aukščiausiojo Teismo
formuojamos įrodymų vertinimo praktikos (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2001 m. rugsėjo 17 d. nutartis
civilinėje byloje J. B. v. P. K., Šiaulių apskrities viršininko administracija,
Joniškio rajono žemėtvarkos skyrius, bylos Nr. 3K-3-826/2001; 2000
m. sausio 12 d. nutartis civilinėje byloje A. B. v. Klaipėdos apskrities
viršininko administracija, bylos Nr. 3K-3-50/2000), kurioje nurodoma, kad
liudytojų parodymai, kuriais nėra patvirtintas žemės pirkimo-pardavimo
faktas ir aplinkybės ar kurie remiasi prielaidomis, nėra pakankami.
3.Dėl asmenų turtinių teisių atsiradimo. Nors bylą nagrinėję teismai
nurodė, kad pareiškėjas juridinį faktą sieja su nuosavybės teisių į žemę
atkūrimu, tačiau iš pareiškimo turinio matyti, kad pareiškėjas siekia, jog
žemė jam būtų suteikta nuosavybėn neatlygintinai pagal Žemės reformos
įstatymo 7 straipsnio 1 dalies 3 punktą. Kasatoriaus nuomone, apeliacinės
instancijos teismas pažeidė CPK 444 straipsnį, nes juridinę reikšmę turintį
faktą nustatė kitu, nei pareiškėjui reiklinga, tikslu.
4. Dėl bylinėjimosi išlaidų. Kasatoriaus manymu, apeliacinės instancijos
teismas, perskirstydamas bylinėjimosi išlaidas, nepagrįstai taikė CPK 93
straipsnį, nes suinteresuotas asmuo nepriskiriamas prie bylos šalių, be
to, bylinėjimosi išlaidos, kai yra CPK 443 straipsnio 6 dalyje nustatytos
sąlygos, gali būti paskirstomos tik tuo atveju, jei byla užbaigiama
nepriimant teismo sprendimo (CPK 93 straipsnio 1 dalis, 94 straipsnis).
Atsiliepimu į kasacinį skundą pareiškėjas F. K. prašo kasacinio skundo
netenkinti ir skundžiamą apeliacinės instancijos teismo sprendimą
palikti nepakeistą. Pareiškėjas nurodo, kad kasatoriaus argumentai dėl
teismingumo klausimo nesvarstymo yra nepagrįsti, nes Kauno rajono
apylinkės teismas 2008 m. vasario 25 d. nutartimi atsisakė priimti
pareiškimą kaip neteismingą ir nurodė kreiptis į Lenkijos Respublikos
teismą, Kauno apygardos teismas 2008 m. birželio 10 d. nutartimi
patenkinęs pareiškėjo atskirąjį skundą perdavė klausimą dėl pareiškimo
priėmimo nagrinėti iš naujo, šios nutarties kasatorius neskundė.
Pareiškėjo nuomone, sprendžiant bylos teismingumo klausimą, turi
būti atsižvelgta į CPK 789 straipsnio 3 dalį, Žemės reformos įstatymo 7
straipsnio 1 dalies 2 punktą, tai, kad pareiškėjo tėvui žemė buvo suteikta
Kauno rajone, Vilkijos apylinkių seniūnijoje, Jaučakių kaime, Kauno
apskrities viršininko administracijos Žemės tvarkymo departamento
Kauno rajono žemėtvarkos skyriui pavesta spręsti neatlygintino žemės
suteikimo klausimą. Pareiškėjo nuomone, apeliacinės instancijos teismas
nepažeidė įrodinėjimą ir įrodymų vertinimą reglamentuojančių teisės
normų, kasacinio skundo argumentai nepagrįsti.
Teisėjų kolegija
k o n s t a t u o j a:
III. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai
Dėl teisės normų, nustatančių išimtinį teismingumą
Žemės reformos įstatymo 7 straipsnio 1 dalies 2 punkte nustatyta,
kad Lietuvos Respublikos piliečiams, kurių šeimos buvo įkeldintos
į Lietuvos Respublikos teritoriją po 1939 metų iš nuosavybės teise
turėtų ūkių Lenkijos ir Vokietijos tuometėse teritorijose, suteikiami
nuosavybėn neatlygintinai žemės sklypai pagal šio įstatymo 10 straipsnyje
nustatytą eilę žemei įsigyti, bet ne didesnio ploto, negu šie asmenys
turėjo žemės nuosavybės teise arba gavo naudotis įkeldinant juos
į Lietuvos Respublikos teritoriją, ir ne didesni kaip 150 ha ploto.
Siekdamas įgyvendinti šios įstatymo nuostatos suteikiamas teises,
pareiškėjas kreipėsi į teismą dėl juridinę reikšmę turinčio fakto, kad
jo tėvas nuosavybės teise valdė 8 ha žemės sklypą, esantį Lenkijoje,
Giby seniūnijoje, Bialogora kaime, nustatymo. Taigi, pareiškėjas prašė
nustatyti juridinę reikšmę turintį faktą, kad jo tėvas tam tikru laikotarpiu
turėjo daiktinę teisę į kitoje valstybėje esantį nekilnojamąjį turtą –
žemės sklypą. Teisėjų kolegija pažymi, kad tokiu atveju, kai ypatingosios
teisenos tvarka nagrinėjama civilinė byla dėl juridinę reikšmę turinčio
fakto, jog asmeniui nuosavybės teise priklausė kitoje valstybėje esantis
žemės sklypas, nustatymo, byla laikytina turinčia tarptautinį elementą, ir
jos teismingumas nustatomas pagal tarptautinio civilinio proceso normas.
Teismas ex officio nustato, ar ji priklauso Lietuvos Respublikos teismų
jurisdikcijai (CPK 782 straipsnis).
Tarptautinį civilinį procesą reglamentuoja nacionalinė teisė, dvišalės ir
daugiašalės valstybių sutartys. CPK 780 straipsnyje nustatyta taisyklė,
kad CPK nuostatos taikomos, jeigu tarptautinė sutartis, kurios dalyvė yra
Lietuvos Respublika, atitinkamų santykių nereglamentuoja kitaip. Lietuvos
Respublika daugiašalės sutarties pagrindu 2004 m. gegužės 1 d. tapo
Europos Sąjungos nare. ES institucijos bendriems siekiams įgyvendinti
pagal konvenciniu pagrindu nustatytą kompetenciją išleidžia įvairius
teisės aktus, todėl tarptautinio civilinio proceso šaltinis, sprendžiant
civilinių bylų teismingumo klausimus, yra ir 2000 m. gruodžio 22
d. Tarybos Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo
sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo bei vykdymo
(toliau – Reglamentas) (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų
skyriaus teisėjų kolegijos nutartis civilinėje byloje UAB „Bleiras“ v. TIMA
TRANSPORTS, bylos Nr. 3K-3-170/2006).
Kadangi Lietuvos Respublika ir Lenkijos Respublika yra Europos Sąjungos
valstybės narės, tai nagrinėjamoje byloje aktualus yra Reglamento
normų, nustatančių jurisdikcijos taisykles, taikymas. Nagrinėjamu atveju
reikšmingos yra Reglamento 6 skirsnyje nustatytos išimtinės jurisdikcijos
taisyklės. Pagal šio skirsnio 22 straipsnio 1 dalį, neatsižvelgiant į nuolatinę
gyvenamąją vietą teismo procesuose, kurių objektas yra daiktinės
(in rem) teisės į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma,
išimtinę jurisdikciją turi valstybės narės, kurioje yra turtas, teismas.
Pareiškėjo reikalavimas nustatyti juridinę reikšmę turintį faktą yra susijęs
su daiktinės (nuosavybės) teisės į nekilnojamąjį turtą pripažinimu, todėl
teisėjų kolegija konstatuoja, kad šio proceso objektas yra daiktinė teisė į
nekilnojamąjį turtą, ir, vadovaujantis Reglamento 22 straipsnio 1 dalimi ir
25 straipsniu, Lietuvos Respublikos teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti
pareiškimo.
Remiantis CPK 296 straipsnio 1 dalies 12 punkto ir 782 straipsnio
nuostatomis, pareiškėjo pareiškimas turėjo būti paliktas nenagrinėtas,
todėl, siekiant pašalinti bylą nagrinėjusių teismų teisės taikymo ir
aiškinimo klaidas, bylą nagrinėjusių teismų sprendimai naikintini (CPK 359
straipsnio 1 dalies 6 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kad Lietuvos Respublikos teismai nekompetentingi
spręsti nagrinėjamos bylos, kasacinis teismas nepasisako dėl kitų
kasacinio skundo argumentų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2009 m. lapkričio 2 d. pažymą
apie išlaidas, susijusias su procesinių dokumentų įteikimu, šioje byloje
kasacinės instancijos teisme patirta 68,75 Lt išlaidų, susijusių su bylos
nagrinėjimu (CPK 88 straipsnio 1 dalies 3, 8 punktai). Patenkinus kasacinį
skundą, šios išlaidos priteistinos iš pareiškėjo į valstybės biudžetą (CPK 96
straipsnio 2 dalis)
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
vadovaudamasi CPK 96 straipsnio 2 dalimi, 359 straipsnio 1 dalies 6
punktu, 362 straipsnio 1 dalimi,
n u t a r i a:
Kauno rajono apylinkės teismo 2009 m. vasario 4 d. sprendimą bei Kauno
apygardos teismo 2009 m. birželio 3 d. sprendimą panaikinti ir pareiškimą
palikti nenagrinėtą.
Priteisti iš pareiškėjo F. K. (duomenys neskelbtini) 68,75 Lt (šešiasdešimt
aštuonis litus 75 ct) išlaidų, susijusių su bylos nagrinėjimu, į valstybės
biudžetą.
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir
įsiteisėja nuo priėmimo dienos.