Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
susidedanti iš teisėjų Zigmo Levickio (kolegijos pirmininkas ir pranešėjas),
Janinos Januškienės ir Janinos Stripeikienės,
rašytinio proceso tvarka teismo posėdyje išnagrinėjo civilinę bylą pagal
ieškovo ,,Daisotros logistika“ kasacinį skundą dėl Vilniaus apygardos
teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2006 m. birželio 1 d.
nutarties ir Vilniaus rajono apylinkės teismo 2006 m. kovo 30 d. nutarties
civilinėje byloje pagal ieškovo uždarosios akcinės bendrovės ,,Daisotros
logistika“ ieškinį atsakovui Italijoje buveinę turinčiai įmonei Alba Transport
S. r. l. dėl skolos už krovinių vežimo organizavimo (ekspedijavimo)
paslaugų suteikimą priteisimo.
Teisėjų kolegija
n u s t a t ė :
I. Ieškinio esmė
Ieškovas prašė priteisti iš atsakovo 69 056 Lt už suteiktas paslaugas,
5675,34 Lt palūkanų, 6 procentų dydžio metinių palūkanų nuo priteistos
sumos nuo bylos iškėlimo iki teismo sprendimo visiško įvykdymo,
bylinėjimosi išlaidas. Ieškovas nurodė, kad atsakovo pavedimu pagal
pateiktus užsakymus organizuodavo atsakovo klientų krovinių vežimą iš
Italijos į Rusiją. Už suteiktas paslaugas atsakovas liko skolingas.
II. Pirmosios ir apeliacinės instancijų teismų nutarčių esmė
Vilniaus rajono apylinkės teismas 2006 m. kovo 30 d. nutartimi atsisakė
priimti ieškovo ieškinį kaip neteismingą Lietuvos Respublikos teismui.
Teismas nurodė, kad pagal Civilinio proceso kodekso (toliau – CPK) 782
straipsnį bylą nagrinėjantis teismas privalo savo iniciatyva patikrinti,
ar byla teisminga Lietuvos Respublikos teismams. Tarybos Reglamento
(EB) Nr. 44/2001 ,,Dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir
komercinėse bylose pripažinimo bei vykdymo užtikrinimo“ (toliau –
Reglamentas) II skyriaus 1 skirsnio 2 straipsnyje įtvirtintas bendrasis
principas, kad byla teisminga atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos
valstybės teismams; valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims
bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio
skyriaus 2-7 skirsniuose nustatytas taisykles.
Teismas pažymėjo, kad atsakovo buvimo vieta yra ne Lietuvos
Respublikoje, todėl byla Lietuvoje galėtų būti iškelta esant specialiajai
ar išimtinei jurisdikcijai. Ieškovas, pateikęs ieškinį dėl skolos už krovinių
vežimo organizavimo (ekspedijavimo) paslaugų teikimą Lietuvos
Respublikos teismui pagal Reglamento 5 straipsnio 1 dalies a ir b punktus,
nurodė, kad minėtų paslaugų teikimo vieta yra ieškovo buveinės vieta.
Reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad valstybėje
narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl
sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose.
Ieškinys buvo pareikštas atsakovui dėl piniginės prievolės nevykdymo,
o veiksmus, būtinus piniginei prievolei įvykdyti, atsakovas gali atlikti
ir toje valstybėje narėje, kurioje jis veikia. Reglamento 5 straipsnio 1
dalies b punktas netaikytinas, nes ginčas kilo ne dėl paslaugos teikimo,
bet piniginės prievolės nevykdymo. Ieškovas nurodė, kad šalis siejo
ekspedijavimo teisiniai santykiai, kuriems netaikoma Tarptautinio krovinių
vežimo keliais sutarties konvencija (CMR) (toliau – CMR konvencija).
Ieškinio priėmimo metu nėra galimybės nustatyti, ar ieškovas teikė tik
ekspeditoriaus paslaugas, ar veikė kaip vežėjas CMR konvencijos prasme.
Šias aplinkybes galima nustatyti tik išnagrinėjus bylą iš esmės. Tačiau
pagal ieškinyje nurodytas aplinkybes nėra CMR 31 straipsnyje nustatytos
galimybės bylą nagrinėti Lietuvos Respublikos teismuose, nes šalių
susitarimo ginčo teismingumo klausimu nepateikta, atsakovo buvimo
vieta yra Italijoje, krovinio priėmimo vežti arba numatyta pristatymo vieta
yra ne Lietuvoje.
Teismas konstatavo, kad ieškovas nepateikė duomenų apie šalių
susitarimą spręsti ginčus Lietuvos Respublikoje, o specialiosios
jurisdikcijos (CPK 787 straipsnio 1dalies 3 punktas, Reglamento 5
straipsnio 1 dalis) nenustatyta, todėl ieškinys atsisakytinas priimti kaip
neteismingas Lietuvos Respublikos teismams (Reglamento II skyriaus 1
skirsnio 2 straipsnis, CPK 137 straipsnio 2 dalies 2 punktas).
Vilniaus apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
išnagrinėjusi ieškovo atskirąjį skundą, 2006 m. birželio 1 d. nutartimi
pirmosios instancijos teismo nutartį paliko nepakeistą.
Teisėjų kolegija nurodė, kad, siekiant išvengti šalių piktnaudžiavimo
procesu, Reglamente ribojama ieškinio pateikimo galimybė kitoje
valstybėje narėje, nei yra atsakovo buvimo vieta. Tai yra įmanoma tik
Reglamente nustatytais atvejais ir valstybių narių tarptautinė privatinė
teisė negali būti taikoma. Šiuo atveju ginčas yra kilęs ne dėl paslaugos
teikimo, bet dėl atsiskaitymo už suteiktas paslaugas. Tai, kad ieškovas
sutartimi nesusitarė dėl atsiskaitymo įvykdymo vietos, nesudarė
susitarimo spręsti ginčus Lietuvos Respublikos teismuose, sukūrė teisines
pasekmes ir ieškovo teisę kreiptis su ieškiniu į valstybę narę, kurioje yra
atsakovo buvimo vieta. Ginčas nėra kilęs dėl sutarties, todėl Reglamento
5 straipsnio 1 dalies a punktas netaikomas. Ginčas kilo ne dėl paslaugos
teikimo, todėl Reglamento 5 straipsnio 1 dalies b punktas netaikomas.
III. Kasacinio skundo teisiniai argumentai
Kasaciniu skundu ieškovas prašė panaikinti pirmosios ir apeliacinės
instancijų teismų nutartis ir išspręsti ieškinio priėmimo klausimą –
perduoti bylą nagrinėti pirmosios instancijos teismui. Kasaciniame skunde
nurodyti šie argumentai:
1. Teismai neteisingai taikė ir aiškino teisės normas, reglamentuojančias
bylų, turinčių užsienio elementą pagal Europos Sąjungos teisę,
teismingumą. Teismai analizavo Reglamento specialiosios jurisdikcijos
(alternatyviojo teismingumo) nuostatas, reglamentuojančias bylų dėl
sutartinių prievolių teismingumą, tačiau klaidingai aiškino Reglamente
vartojamas sąvokas ir netinkamai atskleidė jų turinį.
2. Teismai klaidingai aiškino piniginės prievolės įvykdymo vietos
(Reglamento lietuviškame tekste vadinama ,,prievolės vykdymo vieta“)
sąvoką ir sąvokos ,,byla dėl sutarties“ sampratą. Teismai reikalavimų
dėl atsiskaitymo už suteiktas paslaugas teismingumui nustatyti turėjo
taikyti Reglamento 5 straipsnio 1 dalį. Ieškovas sutinka, kad jis turi teisę
kreiptis į atsakovo buvimo vietos teismus, tačiau Reglamente įtvirtintas
ir alternatyvusis teismingumas, suteikiantis teisę savo nuožiūra pasirinkti
kreiptis į atsakovo buvimo vietos ar kitą alternatyviai kompetentingą
teismą.
Teismas Reglamento 5 straipsnio 1 dalies formuluotę ,,byla dėl sutarties“
aiškino per siaurai ir neatsižvelgė į autentišką tekstą anglų kalba.
Ši Reglamento nuostata turi būti taikoma bet kokioms prievolėms,
kylančioms iš sutarties. Tokia pozicija nurodyta ir Europos Komisijos
internetiniame tinklalapyje. Čia nurodoma, kad bylos dėl sutartinės
prievolės gali būti iškeltos asmeniui tos prievolės vykdymo vietos
teismuose. Paslaugų sutartis sukuria dvišales prievoles, kur kiekviena
sutarties šalis yra kreditorius ir skolininkas. Ekspedijavimo paslaugų
sutartį identifikuoja ne tik pareiga suteikti paslaugas, bet ir atsiskaityti už
jas.
3. Teismai turėjo išsiaiškinti taikytinos teisės klausimą ir nustatyti
piniginės prievolės įvykdymo vietą. Apeliacinės instancijos teismas
nesiaiškino šalių santykiams taikytinos teisės. Teismas nesiaiškino,
ar turi būti taikomas CK, ar CMR konvencija. Tarp ginčo šalių buvo
susiklostę ekspedijavimo santykiai, kurie negali būti vertinami kaip
vežimas Tarptautinio vežimo keliais konvencijos prasme. Dėl to, nustatant
sutartinėms prievolėms taikytiną teisę, reikia vadovautis CK 1.37
straipsnio nuostatomis. Šio straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad, jei šalys
nepasirinko taikytinos teisės, taikoma valstybės, su kuria sutartinė
prievolė yra labiausiai susijusi, teisė. Tokiu atveju preziumuojama, kad
labiausiai su prievole pagal sutartį yra susijusi valstybė, kurios teritorijoje
yra šalis, kuri turi įvykdyti pareigą, labiausiai būdingą tai sutarčiai,
nuolatinė administracija ar centrinė administracija. Ekspedijavimo
sutarties, kaip paslaugų teikimo sutarties, atveju esminė pareiga yra
suteikti paslaugas. Šią pareigą turi ieškovas, kurio buveinė yra Lietuvoje.
Atsižvelgiant į tai, sutarčiai taikytina Lietuvos Respublikos teisė.
Piniginės prievolės, kaip ginčo dalyko prievolės Reglamento 5 straipsnio 1
dalies prasme, įvykdymo vietą reglamentuoja CK 6.52 straipsnio 4 dalis,
kurioje nustatyta, kad jei piniginės prievolės įvykdymo vieta sutartyje
nenurodyta, tai ji turi būti įvykdyta kreditoriaus gyvenamojoje ar verslo
vietoje prievolės įvykdymo termino suėjimo momentu. Tai reiškia, kad
piniginė prievolė turi būti įvykdyta ieškovo buveinės vietoje, Lietuvos
Respublikoje.
Teismai netinkamai aiškino prievolės įvykdymo vietos sampratą piniginės
prievolės atveju. Be to, Lietuvos Respublikos mokėjimų įstatymo 9
straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad mokėjimo nurodymas laikomas
įvykdytu, kai kredito įstaiga įrašo lėšas į gavėjo sąskaitą, jeigu mokėtojo
ir gavėjo kredito įstaiga yra ta pati, o jeigu mokėtojo ir gavėjo kredito
įstaigos yra skirtingos, mokėjimo nurodymas laikomas įvykdytu, kai
gavėjo kredito įstaiga pagal mokėjimo nurodymą gauna lėšas iš mokėtojo
kredito įstaigos. Kitaip tariant, atsiskaitant mokėjimo pavedimu, piniginės
prievolės įvykdymo teisinės pasekmės atsiranda ne dėl veiksmų,
atliekamų atsakovo buvimo valstybėje, bet dėl piniginių lėšų gavimo
ieškovo kredito įstaigoje ar jų įrašymo į gavėjo sąskaitą.
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai
Teisėjų kolegija
k o n s t a t u o j a :
1. Ieškovas, paduodamas ieškinį Vilniaus rajono apylinkės teismui, rėmėsi
tuo, kad pagal Reglamento 5 straipsnio 1 dalies a ir b punktus civilinė
byla gali būti iškelta Lietuvos Respublikos teisme. Remdamiesi ieškovų
nurodytų Reglamento punktų nuostatomis, teismai konstatavo, kad byla
nepriklauso Lietuvos teismų jurisdikcijai.
Vertinant kasacinio skundo argumentus būtina vadovautis Reglamento 71
straipsnio 1 dalimi. Joje nustatyta, kad šis reglamentas nedaro poveikio
jokioms konvencijoms, kuriose dalyvauja valstybės narės ir kurios
konkrečiose bylose reglamentuoja jurisdikciją arba teismo sprendimų
pripažinimą ir vykdymą.
Ieškovas ieškinyje nurodo, kad ieškovą ir atsakovą siejo ekspedijavimo
teisiniai santykiai, susiklostę tarp dviejų ekspeditorių. Nors ieškinyje
ir kasaciniame skunde teigiama, kad ieškovo ir atsakovo santykiams
taikytinas CK, bet ne CMR konvencija, tačiau šie argumentai nepagrindžia
ieškinio teismingumo Lietuvos Respublikos teismui.
2. CMR konvencijos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Konvencija
taikoma kelių transporto priemonėmis vežamo krovinio už užmokestį
sutarčiai, kai krovinio siuntėjas ir gavėjas yra skirtingų šalių teritorijose
ir kai bent viena iš jų yra Konvencijos narė. Ši Konvencija taikoma
nepriklausomai nuo sutartį pasirašančių šalių gyvenamosios vietos
ir tautybės. Iš ieškinio ir jo priedų matyti, kad ieškinio gavėjas buvo
Rusijoje, o siuntėjas – Italijoje.
Ieškinio pareiškime, atskirajame ir kasaciniuose skunduose nurodoma,
kad ieškovas ir atsakovas buvo ekspeditoriai, todėl byla nagrinėtina
Lietuvos Respublikos teisme. Pirmosios instancijos teismas nutartyje
nurodo, kad iš pateiktų dokumentų negalima daryti išvados, jog abi šalys
yra ekspeditorės. Ši teismo išvada yra pagrįsta. CK 6. 825 straipsnio 1
dalyje nustatyta, kad krovinių ekspedicijos sutartis gali būti sudaroma
raštu arba pateikiant užsakymą tam tikromis ryšio priemonėmis. Prie
ieškinio pridėti atsakovo užsakymai pakrauti sunkvežimius, kuriuose jis
prašo ieškovo nesikišti nei į šalių, nei į atsakovo bei jo klientų santykius.
Pridėtuose tarptautinio krovinių transportavimo važtaraščiuose siuntėju
nurodytas ne atsakovas (važtaraščio 1 grafa). Taigi siuntėjas ir atsakovas
yra skirtingi subjektai. Užsakymą ieškovui pateikė atsakovas, ir tai rodo,
kad atsakovą ir siuntėją sieja sutartiniai santykiai. Tokiu atveju, net
vertinant atsakovą kaip ekspeditorių, jis veikė kaip siuntėjas, todėl bylos
šalių santykius reglamentavo CMR konvencija.
3. CMR konvencijos 31 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad visais ginčytinais
klausimais, kilusiais dėl vežimo, patenkančio į šios Konvencijos veikimo
sritį, ieškovas, be teismų, esančių Konvencijos šalyse-dalyvėse, gali
kreiptis į teismus valstybės, kurios teritorijoje:
a) atsakovas turi nuolatinę gyvenamąją vietą, firmos būstinę ar filialą
arba agentūrą, kuriems tarpininkaujant buvo sudaryta vežimo sutartis,
arba
b) yra krovinio priėmimo vežti vieta arba numatyta pristatymo vieta.
Į kitus teismus kreiptis negalima.
Esant minėtiems šalių santykiams pagal šią CMR konvencijos normą
ieškinys neteismingas Lietuvos Respublikos teismams.
4. Teismai nepagrįstai rėmėsi Reglamentu. Tačiau nebūtų teisinga naikinti
teisine prasme teismo nutartis vien tik dėl to, kad pritaikyta ne ta teisės
norma, o pritaikius tinkamą teisės normą rezultatas išliktų toks pats.
Nutarčių panaikinimas taip pat prieštarautų CPK 7 straipsnyje įtvirtintiems
proceso koncentracijos ir ekonomiškumo principams.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
vadovaudamasi CPK 359 straipsnio 1 dalies 1 punktu, 362 straipsnio 1
dalimi,
n u t a r i a :
Vilniaus apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2006
m. birželio 1 d. ir Vilniaus rajono apylinkės teismo 2006 m. kovo 30 d.
nutartis palikti nepakeistas.
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir
įsiteisėja nuo priėmimo dienos.