Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
susidedanti iš teisėjų: Antano Simniškio (kolegijos pirmininkas ir
pranešėjas), Egidijaus Laužiko ir Gintaro Kryževičiaus,
rašytinio proceso tvarka teismo posėdyje išnagrinėjo civilinę bylą pagal
pareiškėjų I. R. ir Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro, siekiančio
apginti viešąjį interesą, kasacinius skundus dėl Klaipėdos apygardos
teismo 2007 m. birželio 19 d. nutarties ir Lietuvos apeliacinio teismo
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. rugpjūčio 27 d. nutarties
proceso atnaujinimo klausimais civilinėje byloje pagal pareiškėjo M. R.
prašymą išduoti leidimą grąžinti vaiką į Vokietijos Federacinę Respubliką,
suinteresuoti asmenys I. R., Valstybės vaiko teisių apsaugos ir įvaikinimo
tarnyba prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos.
Teisėjų kolegija
n u s t a t ė :
I. Ginčo esmė
Pareiškėjas M. R., vadovaudamasis 1980 m. Hagos konvencija dėl
tarptautinio vaikų grobimo civilinių aspektų (toliau – Hagos konvencija)
ir 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2201/2003
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų
pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančiu Reglamentą (EB) Nr.
1347/2000 (toliau – Reglamentas), 2006 m. spalio 30 d. kreipėsi į teismą,
prašydamas išduoti leidimą grąžinti dukterį L. R. į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Pareiškėjas nurodė, kad jis ir suinteresuotas asmuo I. R. yra
L. R. (duomenys neskelbtini) tėvai, dukters nuolatinė gyvenamoji vieta
buvo Vokietijos Federacinėje Respublikoje. Pareiškėjo teigimu, jis 2006 m.
liepos mėnesį davė sutikimą suinteresuotam asmeniui I. R. su dukterimi
išvykti į užsienį dviejų savaičių atostogoms su sąlyga, kad duktė jam
bus grąžinta 2006 m. rugpjūčio 6 d. Vokietijoje, tačiau suinteresuotas
asmuo I. R., išvežusi dukterį L. R. į Lietuvą, jos negrąžino ir neketina
geruoju grąžinti į nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijos Federacinėje
Respublikoje, neteisėtai laiko Lietuvoje, taip nuo 2006 m. rugpjūčio 6
d. pažeisdama bendras tėvų globos teises, įgytas remiantis Vokietijos
įstatymais, o nuo 2006 m. rugpjūčio 14 d. pažeisdama išimtines jo, kaip
vaiko tėvo, teises nustatyti vaiko gyvenamąją vietą, suteiktas įsiteisėjusia
Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo apylinkės teismo 2006
m. rugpjūčio 14 d. nutartimi.
Klaipėdos apygardos teismas 2006 m. gruodžio 22 d. nutartimi atsisakė
išduoti leidimą grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką.
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2007
m. kovo 15 d. nutartimi panaikino Klaipėdos apygardos teismo 2006
m. gruodžio 22 d. nutartį ir priėmė naują nutartį, kuria grąžino L. R.
(duomenys neskelbtini) į Vokietijos Federacinę Respubliką ir nustatė tokią
sprendimo vykdymo tvarką: įpareigojo I. R. iki 2007 m. balandžio 15
d. perduoti L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką; jeigu iki nurodyto
termino teismo nutartis nebus įvykdyta, ją turi vykdyti antstolis, CPK
VI dalyje nustatyta tvarka paimdamas iš I. R. dukterį L. R. ir Klaipėdos
mieste perduoti M. R. iš anksto su juo suderintu metu, dalyvaujant
Klaipėdos miesto savivaldybės administracijos Vaiko teisių apsaugos
tarnybos atstovui.
Pareiškėja I. R. 2007 m. birželio 4 d. pateikė teismui prašymą dėl
proceso atnaujinimo, kuriuo prašė atnaujinti procesą ir atmesti pareiškėjo
M. R. prašymą išduoti leidimą grąžinti L. R. į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Prašymas dėl proceso atnaujinimo grindžiamas tuo, kad
naujai paaiškėjo esminių bylos aplinkybių, kurios nebuvo ir negalėjo
būti žinomos pareiškėjai bylos nagrinėjimo metu (CPK 366 straipsnio 1
dalies 2 punktas), t. y. kad labai pablogėjo pareiškėjos I. R. nepilnamečio
sūnaus E. M. sveikata, jis bijo netekti motinos, jeigu ši kartu su L. išvyktų
į Vokietiją, taip pat kad Klaipėdos socialinės ir psichologinės pagalbos
centro specialistai konstatavo, jog nepažįstama kalbinė aplinka sutrikdytų
normalią kalbinę L. raidą, o kartu ir vaiko pažintinių procesų natūralų
vystymąsi, mąstymą, atmintį, dėmesį, suvokimą ir pan. Anot pareiškėjos,
grąžinus dukterį į Vokietiją, ši patektų į nepažįstamą kalbinę aplinką.
Pareiškėjos nuomone, Klaipėdos socialinės ir psichologinės pagalbos
centro konstatuota aplinkybė reiškia, kad mergaitė patirtų psichinę žalą ir
patektų į netoleruotiną situaciją, tai pagal Hagos konvencijos 13 straipsnio
1 dalies b punktą yra pagrindas atsisakyti grąžinti vaiką.
Pareiškėjas Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras, siekdamas
apginti viešąjį interesą, 2007 m. birželio 13 d. pateikė teismui prašymą
dėl proceso atnaujinimo, kuriuo prašė atnaujinti procesą civilinėje
byloje bei, išnagrinėjus bylą, panaikinti Lietuvos apeliacinio teismo
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2006 m. kovo 15 d. nutartį ir
atmesti M. R. pareiškimą dėl L. R. grąžinimo į Vokietijos Federacinę
Respubliką. Prašymas dėl proceso atnaujinimo grindžiamas tuo, kad
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007
m. kovo 15 d. nutartyje yra padaryta aiški teisės taikymo klaida, lėmusi
neteisingo ir nepagrįsto sprendimo priėmimą (CPK 366 straipsnio 1
dalies 9 punktas). Pareiškėjo įsitikinimu, apeliacinės instancijos teismas
netinkamai ir nesistemiškai aiškino Hagos konvencijos taikymo principus
ir tikslą, padarė nepagrįstą išvadą, jog suinteresuotas asmuo I. R.
neįrodė, kad grąžinus L. R. į Vokietijos Federacinę Respubliką jai kiltų
neišvengiama žala (Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalies b punktas),
neatsižvelgė į Jungtinių Tautų vaiko teisių konvencijos 3 straipsnio 1
dalyje, Lietuvos Respublikos Konstitucijos 39 straipsnyje įtvirtintus
vaiko interesų, kaip ypatingos svarbos prioritetinės vertybės, gynimo ir
apsaugos principus.
II. Pirmosios ir apeliacinės instancijos teismų nutarčių esmė
Klaipėdos apygardos teismas 2007 m. birželio 19 d. nutartimi atsisakė
priimti I. R. ir Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro prašymus dėl
proceso atnaujinimo ir nurodė, kad I. R. ir M. R. santuokos nutraukimo,
vaiko globos nustatymo ir visų kitų su santuokos nutraukimu susijusių
prašymų sprendimas yra teismingas Vokietijos Federacinės Respublikos
Oranienburgo apylinkės teismui. Teismas pažymėjo, kad pagal CPK 365
straipsnio 1 dalį prašymai dėl proceso atnaujinimo gali būti paduodami tik
byloje, kuri yra išnagrinėta iš esmės išsprendus bylos šalių reikalavimus,
tuo tarpu proceso dėl tarpinių teismo nutarčių atnaujinimas negalimas.
Teismas nustatė, kad bylos šalių santuokos nutraukimo byla yra
nagrinėjama Vokietijos Federacinėje Respublikoje, byloje buvo taikytos
laikinosios apsaugos priemonės ir įsiteisėjusia Vokietijos Federacinės
Respublikos Oranienburgo apylinkės teismo 2006 m. rugpjūčio 14
d. nutartimi bendra tėvų I. R. ir M. R. teisė į jų dukters L. R. globą
buvo panaikinta, išimtinę L. R. globos teisę suteikiant pareiškėjui M.
R. iki dukters globos klausimas bus išspręstas bylos šalių santuokos
nutraukimo byloje. Teismas konstatavo, kad Lietuvos Respublikos
teismų nagrinėtoje byloje buvo sprendžiamas klausimas dėl Vokietijos
Federacinės Respublikos teismų taikytos laikinosios apsaugos priemonės
– Lietuvos Respublikoje laikomos šalių dukters grąžinimo į Vokietijos
Federacinę Respubliką – vykdymo ir nebuvo iš esmės sprendžiamas
vaiko globos klausimas. Teismo vertinimu, vaiko globos, laikinųjų
apsaugos priemonių taikymo, jų galiojimo, taikytų laikinųjų apsaugos
priemonių pakeitimo ir visų kitų klausimų, susijusių su bylos šalių
santuokos nutraukimu, sprendimas yra šalių santuokos nutraukimo bylą
nagrinėjančio Vokietijos Federacinės Respublikos teismo prerogatyva
ir Lietuvos Respublikos teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti šios bylos
(Reglamento 19 straipsnio 3 dalis). Teismas akcentavo, kad laikinųjų
apsaugos priemonių, susijusių su išimtiniu vaiko globos teisių nustatymu,
vykdymo klausimai turi būti sprendžiami ypatingos skubos tvarka,
proceso operatyvumą šios kategorijos bylose maksimaliai derinant su
būtinybe užtikrinti minėtų teisinių santykių stabilumą, atsižvelgiant į vaiko
ir tėvo, kuriam nustatytos išimtinės vaiko globos teisės, santykių pobūdį
ir siekiant išvengti teisinio neapibrėžtumo bei nepažeisti teisėtų lūkesčių
principo. Teismo vertinimu, tokią išvadą leidžia daryti Lietuvos Respublikos
įstatymo „Dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr.
2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka
ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą
(EB) Nr. 1347/2000, įgyvendinimo“ (toliau – Reglamento įgyvendinimo
įstatymas) 2 straipsnio 6 dalis ir 4 straipsnio 5 dalis, pagal kurias bylose
dėl vaiko grąžinimo ir bylose, kuriose išdėstyti praktiniai nurodymai
dėl naudojimosi bendravimo su vaiku teisėmis, kasacija negalima.
Atsižvelgdamas į tokias įstatymo nuostatas, nurodytas aplinkybes bei į
tai, kad Reglamentas įtvirtina šalims teisę tik į apeliaciją bei nustato labai
trumpus terminus šiam klausimui išspręsti iš esmės, teismas darė išvadą,
kad tiek kasacija, tiek proceso atnaujinimas tokiais atvejais negalimas ir
šiuo atveju taikytinos Reglamento nuostatos, o ne CPK XVIII skyrius. Be
to, konstatavęs, kad Lietuvos Respublikos teismai nesprendė bylos dėl
vaiko globos teisių nustatymo ir šių teismų nutartimis byla nėra išspręsta
iš esmės, teismas nurodė, kad, nesant bylos, negali būti sprendžiamas
klausimas dėl bylos proceso atnaujinimo CPK XVIII skyriaus pagrindu.
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
išnagrinėjusi pareiškėjų I. R. ir Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro
atskiruosius skundus, 2007 m. rugpjūčio 27 d. nutartimi Klaipėdos
apygardos teismo 2007 m. birželio 19 d. nutartį paliko nepakeistą.
Kolegija pripažino pagrįsta pirmosios instancijos teismo išvadą, kad M.
R. prašymas išduoti leidimą grąžinti Lietuvos Respublikoje neteisėtai
laikomą vaiką yra siejamas su Vokietijos Oranienburgo apylinkės
teisme nagrinėjama byla dėl šalių santuokos nutraukimo ir vaiko globos
nustatymo bei teismo nutarties (vaiko globos teisių suteikimas tėvui
iki galutinio sprendimo sprendimo byloje priėmimo) minėtoje byloje
vykdymu, kitaip – laikinosios apsaugos priemonės, skirtos vaiko globos
klausimui galutinai išspręsti, vykdymu. Kolegija sprendė, kad Lietuvos
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m.
kovo 15 d. nutartis laikoma Oranienburgo (Vokietija) apylinkės teismo
nutarties taikyti laikinąją apsaugos priemonę vykdymo užtikrinimu, ja
neišspręstas ginčas iš esmės (vaiko globa), todėl tokia nutartis negali
būti proceso atnaujinimo objektas (CPK 365 straipsnio 1 dalis). Be to,
kolegija konstatavo prašymų atnaujinti procesą byloje nepriimtinumą ir
dėl to, kad esanti situacija neužkerta pareiškėjai galimybės siekti savo
tikslo (vaiko globos pripažinimo jai) pagrindinėje byloje, nagrinėjamoje
Vokietijos teisme, ar kitu būdu, pareiškiant savarankišką reikalavimą
įstatymų nustatyta tvarka ir pan., nes šioje byloje vaiko globos klausimas
nesprendžiamas. Kolegija sprendė, kad pareiškėjos I. R. nurodytos
kaip proceso atnaujinimo pagrindas aplinkybės akivaizdžiai nepatenka
į naujai paaiškėjusių aplinkybių (įvykių, veiksmų, būsenos) sąvoką ir
neturi esminės reikšmės bylai. Konstatavusi, kad pareiškėjas Lietuvos
Respublikos generalinis prokuroras prašyme atnaujinti procesą pateikė tik
Hagos konvencijos normų savo interpretaciją ir neakcentavo Konvencijos
normų nuostatų taikymo aiškios klaidos, labiau apsistojo ties faktinių
bylos aplinkybių vertinimu, kolegija sprendė, kad šis pareiškėjas nenurodė
CPK 366 straipsnio 1 dalies 9 punkte nustatyto pagrindo – aiškios teisės
normos taikymo klaidos. Kolegija konstatavo, kad tokių prašymų (be
aiškiai išreikštų CPK normose nurodytų pagrindų) atnaujinti proceso
pateikimas vertinamas kaip nepateisinamas vaiko grąžinimo procedūros
vilkinimas, galintis turėti neigiamos įtakos grąžinamo vaiko fizinei ir
psichinei būsenai.
III. Kasacinių skundų ir atsiliepimo į kasacinius skundus teisiniai
argumentai
Kasaciniu skundu Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras, siekdamas
apginti viešąjį interesą, prašo panaikinti Klaipėdos apygardos teismo
2007 m. birželio 19 d. nutartį ir Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių
bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. rugsėjo 27 d. nutartį bei priimti
naują sprendimą – priimti generalinio prokuroro prašymą dėl proceso
atnaujinimo, bylą perduoti nagrinėti Klaipėdos apygardos teismui.
Kasacinis skundas grindžiamas šiais argumentais:
1. Apeliacinės instancijos teismas, neišsprendęs generalinio prokuroro
prašymo priėmimo klausimo, rašytinio proceso tvarka iš esmės pasisakė
dėl prašymo nepagrįstumo, taip pažeidė imperatyviuosius CPK 370
straipsnio reikalavimus – prašymo atnaujinti procesą nagrinėjimo tvarką,
be to, nukrypo nuo Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus
2007 m. vasario 22 d. apžvalgoje suformuotos praktikos. Kasatoriaus
teigimu, pateikiant jo prašymą buvo įvykdyti visi prašymui keliami
formalūs reikalavimai, nustatyti CPK 111, 135, 369 straipsniuose, todėl
šis turėjo būti priimtas ir tik paskyrus posėdį turėjo būti sprendžiama dėl
jame nurodytų proceso atnaujinimo pagrindų buvimo ar nebuvimo.
2. Kasatoriaus teigimu, skundžiamose nutartyse klaidingai motyvuojama,
kad Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo 15 d. nutartis yra Vokietijos
teismo nutarties dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo užtikrinimas,
nes, anot kasatoriaus, bylos dėl vaiko grąžinimo yra savarankiška bylų
kategorija, nustatyta Hagos konvencijoje bei Reglamente. Kasaciniame
skunde akcentuojama, kad pareiškėjas M. R. 2006 m. spalio 26 d.
Klaipėdos apygardos teismui pateikė prašymą dėl vaiko grąžinimo,
kuriame kėlė būtent vaiko grąžinimo, o ne laikinųjų apsaugos priemonių,
nustatytų Vokietijos Federacinės Respublikos teismo, vykdymo klausimą,
taigi prašymas grąžinti vaiką yra savarankiškas prašymas, nesusijęs
su santuokos nutraukimu. Kasatoriaus teigimu, teismas nepagrįstai
civilinę bylą dėl grąžinimo bei šioje byloje priimtus sprendimus
laikė fakultatyviniais, nesavarankiškais ir tarpiniais, kaip pagrindinę
nurodydamas skyrybų bylą Vokietijos Federacinės Respublikos teisme.
Kasatorius nesutinka su pirmosios instancijos teismo nuomone, kad
prašymas atnaujinti procesą byloje yra neteismingas Lietuvos Respublikos
teismams, kai byla, kurioje prašoma atnaujinti procesą, jau buvo
išnagrinėta Lietuvos Respublikos teismuose. Kasatorius teigia, kad
pirmosios instancijos teismas neteisingai taikė CPK 137 straipsnio 2 dalies
2 punktą, be to, nepagrįstai buvo netaikyta CPK 367 straipsnio 3 dalis.
3. Kasatorius nurodo, kad pirmosios instancijos teismas nepagrįstai
plečiamai aiškino Reglamento įgyvendinimo įstatymo 2 straipsnio 6 dalį,
darydamas išvadą, kad proceso atnaujinimas šioje byloje negalimas, nes
pagal įstatymą negalima kasacija, be to, pirmosios instancijos teismas
tokią išvadą nepagrįstai grindė ir to paties įstatymo 4 straipsnio 5 dalimi,
kurioje reglamentuojami kiti nei vaiko grąžinimas teisiniai santykiai.
Apeliacinės instancijos teismas sutiko su pirmosios instancijos teismo
išvada dėl pareiškėjų prašymų atnaujinti procesą nepriimtinumo, tačiau
motyvuojamojoje nutarties dalyje visiškai nepasisakė dėl įstatymo 2
straipsnio 6 dalies ir 4 straipsnio 5 dalies taikymo, todėl, kasatoriaus
nuomone, laikytina, kad apeliacinės instancijos teismas, sutikdamas
su pirmosios instancijos teismo nepagrįstu teisės normų aiškinimu ir
taikymu, taip pat padarė aptariamų teisės normų aiškinimo ir taikymo
klaidų.
4. Kasatoriaus teigimu, proceso atnaujinimo institutas, esant įstatyme
nustatytiems pagrindams, yra galimas visose bylose, įskaitant bylas
dėl leidimo grąžinti vaiką išdavimo, o priešinga apeliacinės instancijos
teismo išvada nepagrįstai siaurina proceso atnaujinimo instituto taikymo
galimybes ir pažeidžia suinteresuotų asmenų teises ir teisėtus interesus.
Anot kasatoriaus, teismų išvada, kad jei įstatyme nustatyta, jog negalima
kasacija, tai negalimas ir proceso atnaujinimas, yra nepagrįsta ir
nesuderinama su proceso atnaujinimo, kaip civilinio proceso instituto,
tikslais ir uždaviniais (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus
teisėjų kolegijos 2000 m. rugpjūčio 28 d. nutartis, priimta civilinėje byloje
Nr. 3K-3-739/2000; 2001 m. vasario 21 d. nutartis, priimta civilinėje
byloje Nr. 3K-3-183/2001; 2006 m. gruodžio 22 d. nutartis, priimta
civilinėje byloje Nr. 3K-3-601/2006; 2005 m. gruodžio 7 d. nutartis,
priimta civilinėje byloje Nr. 3K-3-647/2005; 2006 m. rugpjūčio 23 d.
nutartis, priimta civilinėje byloje Nr. 3K-3-485/2006; 2005 m. vasario
23 d. nutartis, priimta civilinėje byloje Nr. 3K-3-125/2005). Be to,
kasatoriaus teigimu, teismai nepagrįstai susiaurino CPK 365 straipsnio
2 dalyje nustatytą teisę generaliniam prokurorui ginant viešąjį interesą
kreiptis į teismą dėl proceso atnaujinimo, kartu apribojo generalinio
prokuroro galimybes aptariamos rūšies bylose vykdyti konstitucinę
pareigą ginti viešąjį interesą, kad teismų sprendimai būtų teisėti ir
pagrįsti.
Pareiškėja I. R. pareiškimu prisidėjo prie Lietuvos Respublikos generalinio
prokuroro pateikto kasacinio skundo.
Kasaciniu skundu pareiškėja I. R. prašo panaikinti Klaipėdos apygardos
teismo 2007 m. birželio 19 d. nutartį bei Lietuvos apeliacinio teismo
Civilinių bylų skyriau teisėjų kolegijos 2007 m. rugpjūčio 27 d. nutartį
ir priimti naują sprendimą – priimti pateiktus prašymus dėl proceso
atnaujinimo. Pareiškėjos I. R. kasacinis skundas grindžiamas šiais
argumentais:
1. Kasatorė nurodo, kad proceso atnaujinimo institutas, esant įstatyme
nustatytiems pagrindams, yra galimas visose bylose, įskaitant bylas
dėl leidimo grąžinti vaiką išdavimo. Anot kasatorės, CPK 365 straipsnio
1 dalyje vartojama sąvoka „užbaigtos“ reiškia tai, kad civilinė byla
baigiama įsiteisėjusiu teismo procesiniu dokumentu. Nagrinėjamu atveju
įsiteisėjusiu procesiniu dokumentu laikytina Lietuvos apeliacinio teismo
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. kovo 15 d. nutartis.
Kasatorės teigimu, taip yra tenkinamos visos sąlygos proceso atnaujinimo
institutui taikyti nagrinėjamoje byloje, o priešinga apeliacinės instancijos
teismo išvada padaryta pažeidus CPK 365 straipsnį, nepagrįstai siaurina
proceso atnaujinimo instituto taikymo galimybes ir pažeidžia kasatorės
teises ir teisėtus interesus. Kasaciniame skunde taip pat pažymima,
kad klausimas dėl proceso atnaujinimo sietinas su Lietuvos Respublikos
teismuose išnagrinėta byla, kurioje buvo sprendžiamas vaiko grąžinimo
klausimas; tai savarankiška byla, o ne byla dėl laikinųjų apsaugos
priemonių taikymo ar jų užtikrinimo, be to, procesinis sprendimas
dėl proceso atnaujinimo negali būti siejamas su užsienio teismų
nagrinėjamomis bylomis, nes tai reikštų teismų nepriklausomumo principo
pažeidimą (CPK 21 straipsnis).
2. Teismo išaiškinimas, kad nutartis leisti grąžinti vaiką yra Vokietijos
teismo nutarties dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo užtikrinimas,
kasatorės manymu, yra iš esmės klaidingas, nes bylos dėl vaiko
grąžinimo yra savarankiška bylų kategorija, nustatyta Hagos konvencijoje
bei Reglamente. Oranienburgo (Vokietija) apylinkės teismo nutartis
taikyti laikinąją apsaugos priemonę turėjo būti pripažinta ir turėjo būti
leista ją vykdyti Lietuvos Respublikoje (CPK 818 straipsnio 1 dalis).
Atsižvelgdama į tai, kad Oranienburgo (Vokietija) apylinkės teismo
nutartis taikyti laikinąją apsaugos priemonę yra nepripažinta ir nėra
sprendimo, leidžiančio ją vykdyti Lietuvos Respublikoje, kasatorė teigia,
kad apeliacinės instancijos teismas Vokietijos teismo nutarties pagrindu
neteisėtai motyvavo atsisakymą priimti prašymą dėl proceso atnaujinimo,
pažeistas CPK 818 straipsnis.
3. Kasatorė nurodo, kad apeliacinės instancijos teismas skundžiamoje
nutartyje pasisakė dėl prašymų nepagrįstumo, taip pažeisdamas CPK
369-370 straipsnius, nes prašymo pagrįstumas nagrinėjamas tik
priėmus prašymą (CPK 370 straipsnio 2 dalis). Apeliacinės instancijos
teismas nenustatė CPK 111, 135, 369 straipsnyje nustatytų reikalavimų
nesilaikymo, todėl negalėjo atsisakyti priimti prašymo.
4. Kasatorė teigia, kad skundžiamoje nutartyje apeliacinės instancijos
teismas nukrypo nuo Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisės aiškinimo ir
taikymo praktikos, kurioje nurodyta, kad gali būti atnaujinama bet kokia
byla, užbaigta įsiteisėjusiu sprendimu, nepriklausomai nuo procesinio
sprendimo pavadinimo (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų
skyriaus teisėjų kolegijos 2005 m. kovo 7 d. nutartis, priimta civilinėje
byloje UAB „Senamiesčio ūkis“ v. UAB „Mazita“, bylos Nr. 3K-3-148/2005).
Kasatorė taip pat atkreipia dėmesį į Lietuvos Aukščiausiojo Teismo
Civilinių bylų skyriaus 2007 m. vasario 22 d. metodiką „Teismų praktikos
taikant įstatymus dėl proceso atnaujinimo užbaigtose civilinėse bylose
aktualūs klausimai“.
5. Kasatorės nuomone, proceso operatyvumas bylose dėl vaiko
grąžinimo ir būtinybė užtikrinti teisinių santykių stabilumą negali būti
laikomi pagrįstais argumentais dėl proceso atnaujinimo negalimumo
nagrinėjamoje byloje, nes neįmanoma pasiekti status quo ante
atsižvelgiant į faktines aplinkybes ir byloje pateiktus įrodymus. Be
to, kasatorė pažymi, kad apeliacinės instancijos teismo nutartyje
nurodytuose teisės aktuose (Hagos konvencijoje, Reglamente,
Reglamento įgyvendinimo įstatyme), taip pat Europos Žmogaus Teisių
Teismo praktikoje nedraudžiamas proceso atnaujinimo instituto taikymas
bylose dėl vaiko grąžinimo, o dėl proceso operatyvumo negali būti
aukojami vaiko interesai, nes būtent tokių interesų prioritetas įtvirtintas
nurodytuose teisės aktuose.
Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras pareiškimu prisidėjo prie
pareiškėjos I. R. kasacinio skundo.
Atsiliepimu į kasacinius skundus pareiškėjas M. R. prašo kasacinių skundų
netenkinti. Atsiliepimas grindžiamas šiais argumentais:
1. Atsiliepime nurodoma, kad būtent pirmojoje prašymo dėl proceso
atnaujinimo nagrinėjimo stadijoje teismas sprendžia, ar paduotas
prašymas apskritai nagrinėtinas teisme ir ar teismingas tam teismui, o
bylą nagrinėję teismai prašymus atnaujinti procesą atsisakė priimti jau
pirmojoje tokių prašymų nagrinėjimo stadijoje būtent nustatę, kad šie
prašymai neteismingi teismui. Pareiškėjo M. R. nuomone, apeliacinės
instancijos teismas papildomus motyvus, pagrindžiančius prašymų
atnaujinti procesą nepriimtinumą (ir nepagrįstumą), pateikė būtent
siekdamas išvengti formalaus proceso atnaujinimo tvarką nustatančių
teisės normų taikymo, todėl teismas ne tik nepažeidė prašymo atnaujinti
procesą nagrinėjimo taisyklių, bet, priešingai, priėmė labiau pagrįstą,
motyvuotą ir teisingą nutartį.
2. Atsiliepime nurodoma, kad proceso atnaujinimo instituto taikymo
galimybė prieštarautų Reglamente įtvirtintam imperatyvui – nagrinėjant
pareiškimą dėl vaiko grąžinimo taikyti skubiausias įmanomas procedūras
ir priimti sprendimą (pagal Reglamento praktinį vadovą, ir šį sprendimą
vykdyti) per šešias savaites nuo pareiškimo pateikimo teismui. Atsiliepime
teigiama, kad, atsižvelgiant į teisinių santykių dėl vaiko grąžinimo
specifiką ir jautrumą, šių kategorijų bylų nagrinėjimui nustatytus
imperatyvus bei juos (imperatyvus) reglamentuojančių tarptautinės ir
Europos Sąjungos teisės aktų viršenybę, proceso atnaujinimo institutas
bylose dėl leidimo grąžinti vaiką išdavimo negali būti taikomas. Pareiškėjo
manymu, CPK 365 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „užbaigta“
turi būti siejama ne tik su reikalavimu, kad byla baigiama įsiteisėjusiu
teismo procesiniu dokumentu, tačiau ir su prašymą atnaujinti procesą
teikiančios šalies negalėjimu kitaip apginti įsiteisėjusiu teismo sprendimu
pažeistas teises ar interesus. Tuo tarpu esanti situacija neužkerta
galimybių kasatorei I. R. siekti savo tikslo (vaiko globos pripažinimo
jai) Vokietijos teisme nagrinėjamoje vaiko globos nustatymo byloje ar
kitomis priemonėmis, pareiškiant savarankišką reikalavimą įstatymų
nustatyta tvarka. Atsiliepime teigiama, kad apeliacinės instancijos
teismas pagrįstai nustatė, jog Lietuvos apeliacinio teismo 2007 m. kovo
15 d. nutartis neatitinka CPK 365 straipsnio 1 dalies reikalavimų ir
negali būti proceso atnaujinimo objektas. Proceso atnaujinimas byloje
prieštarautų civilinio proceso principams: proceso koncentracijai ir
ekonomiškumui, protingumui, teisingumui, teisėtų interesų gynimui
(CPK 3 straipsnio 1 dalis, 7 straipsnis), be to, proceso atnaujinimas,
kuris vaiko grąžinimą atidėtų visiškai neapibrėžtam laikui, apskritai
negalimas šioje byloje. Pagal Reglamento ir Reglamento įgyvendinimo
įstatymo nuostatas bei jų taikymo tikslą ir paskirtį bylą nagrinėję teismai
skundžiamose nutartyse pagrįstai konstatavo, jog tiek kasacija, tiek
proceso atnaujinimas šiuo atveju negalimi. Atsiliepime nurodoma, kad
Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikoje pripažįstama, kad pagal Hagos
konvencijos nuostatas priimto sprendimo grąžinti vaiką į jo kilmės šalį
sustabdymas, nevykdymas, nepagrįstas delsimas valstybei nesiimant
visų įmanomų reikiamų priemonių tokiam sprendimui įvykdyti pažeidžia
pareiškėjo teises į jo šeiminio gyvenimo apsaugą, įtvirtintą Europos
Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnyje;
nepagrįstas proceso atnaujinimo instituto taikymas pažeidžia ne tik
teisinio apibrėžtumo principą, bet ir pareiškėjo M. R. šeiminio gyvenimo
apsaugą, įtvirtintą Europos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos
konvencijoje.
3. Atsiliepimą teikiantis asmuo teigia nesutinkąs su kasacinių skundų
nuorodomis, kad, nepripažinus Vokietijos Oranienburgo apylinkės teismo
2006 m. rugpjūčio 14 d. nutarties CPK 818 straipsnyje nustatyta tvarka,
nėra teisinio pagrindo pagal Hagos konvenciją priimtą sprendimą grąžinti
vaiką sieti su globos teisių nustatymo byla.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų atrankos
kolegija 2007 m. lapkričio 23 d. nutartimi atsisakė priimti suinteresuoto
asmens Valstybinės vaiko teisių apsaugos ir įvaikinimo tarnybos prie
Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos raštą dėl atsiliepimo į byloje
pateiktus kasacinius skundus kaip neatitinkantį CPK XVII skyriuje
nustatytų kasaciniam teismui pateikiamų procesinių dokumentų
reikalavimų.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų atrankos
kolegija 2007 m. gruodžio 12 d. nutartimis atsisakė priimti kasatorės
I. R. paaiškinimus dėl pareiškėjo M. R. atsiliepimo į kasacinius skundus
kaip neatitinkančius CPK normų, reglamentuojančių kasacinį procesą,
reikalavimų.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų atrankos
kolegija 2007 m. gruodžio 13 d. nutartimi atsisakė priimti suinteresuoto
asmens Valstybės vaiko teisių apsaugos ir įvaikinimo tarnybos prie
Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos pareiškimą dėl prisidėjimo prie
pateiktų kasacinių skundų kaip paduotą praleidus nustatytą terminą.
Teisėjų kolegija
k o n s t a t u o j a :
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai
Nagrinėjamoje byloje keliami teisės klausimai dėl galimybės taikyti
proceso atnaujinimo institutą civilinėje byloje, kurioje, taikant Hagos
konvenciją ir Reglamentą, išspręstas ginčas dėl vaiko, neteisėtai laikomo
Lietuvoje, grąžinimo į jo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę, taip
pat dėl CPK XVIII skyriaus „Proceso atnaujinimas“ normų taikymo. Teisėjų
kolegija bylą kasacine tvarka nagrinėja neperžengdama bylos ribų, kurias
lemia kasacinių skundų bei atsiliepimo į kasacinius skundus teisiniai
argumentai (CPK 353 straipsnio 1 dalis).
Dėl galimybės taikyti proceso atnaujinimo institutą civilinėje byloje,
kurioje, taikant Hagos konvenciją ir Reglamentą, išspręstas ginčas dėl
vaiko, neteisėtai laikomo Lietuvoje, grąžinimo į nuolatinės gyvenamosios
vietos valstybę
Proceso atnaujinimas civilinio proceso teisės doktrinoje pripažįstamas
išimtiniu būdu įsiteisėjusiems teismų sprendimams peržiūrėti. Europos
Žmogaus Teisių Teismas, pasisakydamas dėl proceso atnaujinimo
civilinėse ir komercinėse bylose, pažymėjo, kad teisė į teisingą bylos
nagrinėjimą, garantuojama Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių
apsaugos konvencijos 6 straipsnyje, turi būti aiškinama Konvencijos
preambulės, kurioje teisės viršenybės principas įtvirtintas kaip bendro
Konvenciją taikančių šalių paveldo dalis, kontekste. Vienas iš esminių
teisės viršenybės principo elementų – teisinio apibrėžtumo principas,
kuriuo vadovaujantis, prašymai atnaujinti procesą gali būti peržiūrėti
tik esant proceso atnaujinimo pagrindams bei taikant šiuos neformaliai.
Teisinis reglamentavimas, pagal kurį procesas susijęs su daugkartinio
įsiteisėjusio sprendimo peržiūrėjimo rizika, nesuderinamas su teisinio
apibrėžtumo principu, todėl įstatyme bylos šalims nesuteikiama
teisės atnaujinti procesą vien siekiant pakartotinio bylos nagrinėjimo.
Nukrypimas nuo šio principo galimas tik esminėms klaidoms taisyti, esant
svarbioms ir įtikinančioms aplinkybėms (Europos Žmogaus Teisių Teismo
1999 m. spalio 28 d. sprendimas, priimtas byloje Brumarescu v. Rumunija
(pareiškimo Nr. 28342/95); 2002 m. liepos 25 d. sprendimas, priimtas
byloje Sovtransavto Holding v. Ukraina (pareiškimo Nr. 48553/99); 2007
m. kovo 1 d. sprendimas, priimtas byloje Sypchenko v. Rusija (pareiškimo
Nr. 38368/04); 2007 m. kovo 15 d. sprendimas, priimtas byloje Volkov v.
Rusija (pareiškimo Nr. 8564/02).
Nagrinėjamos bylos kontekste konstatuotina, kad proceso atnaujinimą
reglamentuoja nacionalinė teisė, konkrečiai – CPK (Reglamento
įgyvendinimo įstatymas proceso atnaujinimo nereglamentuoja).
Pažymėtina, kad Reglamentas yra privalomas visa apimtimi ir tiesiogiai
taikomas visose valstybėse narėse Europos Sąjungos teisės aktas,
tuo tarpu Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijoje apskritai
galimybė taikyti proceso atnaujinimo institutą aptariamos kategorijos
bylose nekvestionuojama (pavyzdžiui, žr. Sylvester v. Austria, no.
36812/97 ir 40104/98, judgment of 24 April 2003). Pažymėtina ir
tai, kad, vadovaujantis Europos Sąjungos teisės viršenybės principu,
teismai turi konstitucinę pareigą nacionalinę teisę aiškinti suderinamu
su Europos Sąjungos teise būdu, kad būtų užtikrintas Europos Sąjungos
teisės veiksmingumas, jos normų visapusiškas poveikis. Lietuvos
Respublikos Konstitucijoje ne tik įtvirtintas principas, kad tais atvejais, kai
nacionalinės teisės aktas nustato tokį teisinį reguliavimą, kuris konkuruoja
su nustatytu tarptautinėje sutartyje, turi būti taikoma tarptautinė sutartis,
bet ir Europos Sąjungos atžvilgiu yra expressis verbis nustatyta kolizijos
taisyklė, įtvirtinanti Europos Sąjungos teisės aktų taikymo pirmenybę tais
atvejais, kai Europos Sąjungos teisės nuostatos, kylančios iš sutarčių,
kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, konkuruoja su teisiniu reguliavimu,
nustatytu Lietuvos nacionaliniuose teisės aktuose (nesvarbu, kokia jų
teisinė galia), išskyrus Konstituciją (Lietuvos Respublikos Konstitucinio
Teismo 2006 m. kovo 14 d. nutarimas). Šiomis nuostatomis vadovautinasi
ir nagrinėjamoje byloje.
Nagrinėjamos bylos kontekste įvertinusi CPK XVIII skyriaus normas
jų suderinamumo su Reglamente ir Hagos konvencijoje nustatytu
teisiniu reguliavimu aspektu, teisėjų kolegija neturi teisinio pagrindo
konstatuoti jų nesuderinamumo, išskyrus tai, kad CPK 372 straipsnio
2 dalies nuostatos, jog prašymą atnaujinti procesą nagrinėjantis
teismas turi teisę sustabdyti sprendimo ar nutarties vykdymą iki bus
išnagrinėta byla dėl proceso atnaujinimo, taikymas aptariamos kategorijos
bylose neatitiktų Reglamento ir Hagos konvencijos tikslų, neužtikrintų
Europos Sąjungos teisės veiksmingumo. Pažymėtina, kad Europos
Sąjungos valstybėms narėms Reglamento nuostatos turi viršenybę Hagos
konvencijos nuostatų atžvilgiu. Reglamento preambulėje nurodyta,
kad vaiko neteisėto išvežimo ar negrąžinimo atvejais vaiko grąžinimas
turėtų būti užtikrinamas nedelsiant. Hagos konvencijos 1 straipsnio a
punkte nustatyta, kad šios konvencijos tikslas – užtikrinti, jog neteisėtai
į bet kurią Susitariančiąją Valstybę išvežti ar jose laikomi vaikai būtų
greitai grąžinti. Pagal Reglamento 11 straipsnio 3 dalį teismas, kuriam
pateikiamas pareiškimas dėl vaiko grąžinimo, turi skubiai išnagrinėti tą
pareiškimą, taikydamas skubiausias procedūras, kurias leidžia nacionalinė
teisė, ir ne vėliau kaip per šešias savaites nuo pareiškimo pateikimo,
išskyrus atvejus, kai išimtinės aplinkybės neleidžia to daryti, priimti
sprendimą. Atkreiptinas dėmesys į tai, kad Reglamento praktiniame
vadove nurodyta, jog norint veiksmingai garantuoti siekį užtikrinti skubų
vaiko grąžinimą griežtai laikantis šešių savaičių termino, nacionalinė
teisė turėtų siekti užtikrinti, kad per nustatytą šešių savaičių terminą
priimtas sprendimas dėl grąžinimo būtų vykdomas, todėl nacionalinė
teisė gali suteikti apeliacijos galimybę, bet turi nustatyti, kad sprendimas,
reikalaujantis vaiką grąžinti, yra vykdytinas ir nagrinėjant apeliacinį
skundą. Europos Žmogaus Teisių Teismas savo jurisprudencijoje nuosekliai
laikosi pozicijos, kad Hagos konvencijos Susitariančiosios Valstybės
valdžios institucijoms nustačius, jog vaikas buvo neteisėtai išvežtas ar
laikomas, kaip apibūdinama šioje konvencijoje, jos privalo imtis tinkamų
ir veiksmingų priemonių vaiko grąžinimui užtikrinti; nesiėmimas tokių
veiksmų yra laikomas Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių
apsaugos konvencijos 8 straipsnio pažeidimu (žr., pavyzdžiui, Iglesias
Gil and A. U. I. V. Spain, no. 56673/00, judgment of April 2003, §
62); kiekviena Susitariančioji Valstybė turi imtis tinkamų ir veiksmingų
priemonių, kad užtikrintų savo pozityvių įsipareigojimų pagal Europos
žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnį
laikymąsi (žr., pavyzdžiui, Maire v. Portugal no. 48206/99, judgment of
26 June 2003, § 76). Be to, Europos Žmogaus Teisių Teismas pabrėžia,
kad teismo sprendimo vykdymas yra neatskiriama teisės į teisingą
bylos nagrinėjimą dalis pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 1 dalį, veiksminga bylinėjimosi
šalių apsauga ir teisėtumo atkūrimas suponuoja valstybinės valdžios
institucijų pareigą įvykdyti privalomą sprendimą (žr. Hornsby v. Greece,
no. 18357/91, judgment of 19 March 1997, § 40); taip pat pabrėžia,
kad vaiko grobimo bylose priemonių, kurių ėmėsi valdžios institucijos,
adekvatumas turi būti vertinamas pagal jų pritaikymo skubumą, jos
reikalauja skubaus panaudojimo, nes laiko veiksnys ir aplinkybių
pasikeitimas gali turėti nepataisomų padarinių vaiko ir tėvo (motinos), su
kuriuo vaikas negyvena, santykiams (žr., pavyzdžiui, Ignaccolo-Zenide v.
Romania, no. 31679/96, judgment of 25 January 2000, § 102; Karadžic
v. Croatia, no. 35030/04, judgment of 15 December 2005). Teisėjų
kolegijos vertinimu, CPK XVIII skyriuje nustatytas proceso atnaujinimo
teisinis reguliavimas, jeigu priimtas įsiteisėjęs teismo sprendimas dėl
vaiko grąžinimo yra vykdomas ir nedaro įtakos vaiko ir tėvo (motinos), su
kuriuo vaikas negyvena, santykiams bei šiuo aspektu vaikas apsaugomas
nuo žalingų padarinių, koreliuoja su Reglamente bei Hagos konvencijoje
nustatytu teisiniu reguliavimu. Dėl to teisėjų kolegija nagrinėjamoje
byloje atmeta kaip nepagrįstus atsiliepimo į kasacinį skundą argumentus,
kad atsižvelgiant į Reglamente ir Hagos konvencijoje nustatytą teisinį
reguliavimą proceso atnaujinimo institutas bylose dėl leidimo grąžinti
vaiką išdavimo negali būti taikomas.
Proceso atnaujinimą reglamentuoja CPK XVII skyriaus normos. Lietuvos
Aukščiausiasis Teismas kasacine tvarka priimtose nutartyse ne kartą
aiškino proceso atnaujinimo paskirtį ir tikslus (pavyzdžiui, Lietuvos
Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m.
spalio 24 d. nutartis, priimta civilinėje byloje V. Mačiulienė ir kt. v. V. ir
S. Mačiulių prekybos centras, bylos Nr. 3K-7-362/2007; 2007 m. birželio
21 d. nutartis, priimta civilinėje byloje J. V. Kraujelis v. G. Mečkovskaja,
bylos Nr. 3K-3-303/2007 ir kt.). Proceso atnaujinimo institutas, kaip ir
kiekvienas teisės institutas, turi būti taikomas atsižvelgiant į jo tikslus.
Teisėjų kolegija, analizuodama ir vertindama kasacinių skundų bei
atsiliepimo į juos argumentus, atsižvelgia į proceso atnaujinimo instituto
tikslus ir konstatuoja, kad bendriausia prasme proceso atnaujinimo
instituto taikymas bylose dėl vaiko grąžinimo neprieštarauja šio instituto
tikslams. Tokia išvada atitinka Hagos konvencijos preambulės, Jungtinių
Tautų vaiko teisių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies, CK 3.3
straipsnio 1 dalies, Vaiko teisių apsaugos pagrindų įstatymo 4 straipsnio 1
dalies nuostatas dėl vaiko interesų kaip prioritetiškai saugotinos ir gintinos
vertybės.
Atsižvelgdama į ginčo dalyką ir pagrindą byloje, kurioje prašoma
atnaujinti procesą, ir Vokietijos Federacinės Respublikos Oranienburgo
apylinkės teismo byloje, teisėjų kolegija sutinka su kasacinių skundų
argumentais, kad tai yra skirtingos civilinės bylos ir kad Lietuvos
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m.
kovo 15 d. nutartis nėra ir negali būti laikoma Oranienburgo (Vokietija)
apylinkės teismo nutarties taikyti laikinąją apsaugos priemonę vykdymo
užtikrinimu ar tarpine nutartimi. Kitokia pirmosios ir apeliacinės instancijų
teismų išvada apskųstose nutartyse padaryta neatsižvelgus į Lietuvos
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m.
kovo 15 d. nutartyje konstatuotas aplinkybes, netinkamai įvertinus
bylos duomenis, taip pat netinkamai kvalifikavus teisiškai reikšmingas
aplinkybes. Išvados nepagrįstumą akivaizdžiai rodo pareiškėjo M. R.
2006 m. spalio 30 d. Klaipėdos apygardos teismui pateiktame prašyme
dėl vaiko grąžinimo suformuluotas reikalavimas bei teisinis ir faktinis
reikalavimo pagrindimas, kuriame, be kita ko, nurodoma, kad I. R. nuo
2006 m. rugpjūčio 6 d. pažeidė bendrąsias tėvų globos teises, įgytas
remiantis Vokietijos įstatymais. Įsiteisėjusia Lietuvos apeliacinio teismo
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. kovo 15 d. nutartimi iš
esmės išspręsta civilinė byla pagal pareiškėjo M. R. prašymą dėl vaiko
grąžinimo. Aplinkybė, kad šioje civilinėje byloje nebuvo sprendžiamas
ir neišspręstas vaiko globos klausimas, nesuponuoja teisinio pagrindo
pripažinti, kad aptariama byla Lietuvos Respublikos teismuose neužbaigta
ir (arba) neišspręsta iš esmės. Pagal CPK 365 straipsnio 1 dalį bylos,
užbaigtos įsiteisėjusiu teismo sprendimu (nutartimi), procesas gali būti
atnaujintas CPK XVIII skyriuje nustatytais pagrindais ir tvarka. Dėl to
teisėjų kolegija pripažįsta pagrįstais kasacinių skundų argumentus,
kad bylą nagrinėję teismai padarė netinkamą išvadą, jog civilinė byla
(ginčas) Lietuvos Respublikos teismuose neišspręsta iš esmės, ir šiuo
aspektu netinkamai taikė CPK 365 straipsnio 1 dalį, darydami išvadą,
kad Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos
2007 m. kovo 15 d. nutartys negali būti proceso atnaujinimo objektas.
Atsižvelgiant į tai, kad Lietuvos Respublikos teismuose ir Vokietijos
Federacinės Respublikos Oranienburgo apylinkės teisme nagrinėtos
civilinės bylos yra skirtingos, I. R. galimybės ginti interesus civilinėje
byloje Vokietijos Federacinės Respublikos teismuose nepagrindžia proceso
atnaujinimo instituto taikymo negalimumo Lietuvos Respublikos teismų
išnagrinėtoje byloje, juolab kad I. R. prašymas dėl proceso atnaujinimo
motyvuojamas Hagos konvencijos 13 straipsnio 1 dalies b punktu,
kuriame nustatyta išimtis, kada vaikas gali būti negrąžinamas. Dėl to
teisėjų kolegija pripažįsta nepagrįsta apeliacinės instancijos teismo išvadą
apie prašymų atnaujinti procesą nepriimtinumą dėl to, kad esanti situacija
neužkerta galimybės I. R. siekti savo tikslo (vaiko globos pripažinimo
jai) pagrindinėje byloje, nagrinėjamoje Vokietijos teisme, ar kitu būdu,
pareiškiant savarankišką reikalavimą įstatymų nustatyta tvarka ir pan.,
taip pat kaip nepagrįstus atmeta ir atitinkamus atsiliepimo į kasacinius
skundus argumentus. Remdamasi išdėstytais argumentais teisėjų kolegija
kaip nepagrįstus atmeta ir atsiliepimo į kasacinius skundus argumentus
apie tai, kad proceso atnaujinimo instituto taikymas byloje prieštarautų
CPK 3 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnyje įtvirtintiems proceso principams.
Proceso atnaujinimas ir kasacija yra savarankiški civilinio proceso
institutai, vieno jų taikymo negalimumas savaime neeliminuoja kito
taikymo galimumo. Kriterijai, kuriais ribojama kasacija (šiuo atveju –
bylos kategorija), savaime netampa proceso atnaujinimo instituto taikymą
ribojančiu teisiniu pagrindu. Proceso atnaujinimo pagrindus ir tvarką, taigi
ir ribojimus nagrinėjamos bylos kontekste nustato CPK XVIII skyriaus
normos. Reglamento įgyvendinimo įstatymas nereglamentuoja proceso
atnaujinimo. Dėl to teisėjų kolegija sutinka su Lietuvos Respublikos
generalinio prokuroro kasacinio skundo argumentais, kad nagrinėjamoje
byloje pirmosios instancijos teismas plečiamai aiškino Reglamento
įgyvendinimo įstatymo 2 straipsnio 6 dalį, darydamas išvadą, jog proceso
atnaujinimas byloje negalimas, nes pagal įstatymą negalima kasacija,
be to, pirmosios instancijos teismas tokią išvadą nepagrįstai grindė ir to
paties įstatymo 4 straipsnio 5 dalimi, kurioje reglamentuojami kiti, o ne
vaiko grąžinimo teisiniai santykiai.
Atsižvelgiant į apskųstoje pirmosios instancijos teismo nutartyje
nurodytus argumentus, dėl kurių pirmosios instancijos teismas taikė CPK
137 straipsnio 2 dalies 2 punktą, bei į pirmiau šioje nutartyje išdėstytus
argumentus, teisėjų kolegijos vertinimu, yra teisinis pagrindas pripažinti,
kad pirmosios instancijos teismas netinkamai taikė CPK 137 straipsnio 2
dalies 2 punktą.
Apibendrinus išdėstytus argumentus konstatuotina, kad prašymus
dėl proceso atnaujinimo nagrinėję teismai netinkamai taikė proceso
atnaujinimo reglamentuojančias teisės normas ir tai turėjo įtakos
neteisėtų procesinių sprendimų priėmimui.
Dėl kitų kasacinių skundų ir atsiliepimo į kasacinius skundus argumentų
Prašymo dėl proceso atnaujinimo nagrinėjimo tvarka reglamentuota
CPK 370 straipsnyje. Spręsdamas prašymo atnaujinti procesą priėmimo
klausimą, teismas patikrina, ar prašymas atitinka bendruosius (CPK 111,
135 straipsniai) ir specialiuosius (CPK 369 straipsnis) šiam procesiniam
dokumentui keliamus reikalavimus. Jeigu prašymas neatitinka jo formai
ir turiniui keliamų reikalavimų arba jeigu jis neapmokėtas žyminiu
mokesčiu, teismas nutartimi išsprendžia procesinio dokumento trūkumų
šalinimo klausimą arba atsisako priimti prašymą tuo atveju, kai paduotas
prašymas atnaujinti procesą nenagrinėtinas teisme ar neteismingas tam
teismui, arba jei prašymą padavė neveiksnus fizinis asmuo ar neįgaliotas
vesti bylą asmuo (CPK 370 straipsnio 1 dalies, 137 straipsnio 2 dalies 1,
2, 7, 8 punktai). Taigi sprendžiant prašymo atnaujinti procesą priėmimo
klausimą prašymas iš esmės nenagrinėjamas. Teismas, nenustatęs CPK
370 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų pagrindų nepriimti prašymo dėl proceso
atnaujinimo, turi prašymą priimti, išsiųsti jo nuorašus dalyvaujantiems
byloje asmenims, paskirti prašymo atnaujinti procesą nagrinėjimo
teismo posėdyje datą (CPK 370 straipsnio 2 dalis). CPK 370 straipsnio 3
dalyje nustatyta, kad išnagrinėjęs teismo posėdyje prašymo atnaujinti
procesą klausimą ir nustatęs, kad prašymas paduotas nepraleidus
termino, nustatyto CPK 358 straipsnyje, ir pagrįstas CPK 366 straipsnio
1 dalyje nustatytais pagrindais, teismas nutartimi atnaujina procesą ir
paskiria bylos nagrinėjimo teismo posėdyje datą arba nutartimi procesą
atnaujinti atsisako, jeigu konstatuoja, kad yra šioje teisės normoje
nurodyti trūkumai. Būtent šiame teismo posėdyje sprendžiama, ar
pagrindas procesui atnaujinti iš tiesų egzistuoja, tiriami ir vertinami
su nurodomu proceso atnaujinimo pagrindu susiję įrodymai, tačiau šio
teismo posėdžio metu nenagrinėjama nurodomo proceso atnaujinimo
pagrindo reikšmė visos bylos kontekste, nes tai jau reikštų pakartotinį
bylos nagrinėjimą, kuris galimas tik po nutarties atnaujinti procesą
priėmimo ir bylos nagrinėjimo CPK 370 straipsnio 4 dalyje nustatyta
tvarka. Atnaujinus bylos nagrinėjimą, teismas bylą nagrinėja pakartotinai
pagal bendrąsias CPK taisykles, tačiau neperžengdamas ribų, kurias
apibrėžia proceso atnaujinimo pagrindai (CPK 370 straipsnio 4 dalis), t. y.
teismas patikrina teismo sprendimo (nutarties) teisėtumą ir pagrįstumą ta
apimtimi ir tokiais pagrindais, kurie nustatyti teismo nutartyje atnaujinti
procesą. Nagrinėjamoje byloje teisėjų kolegija, atsižvelgdama į tai, kad
apeliacinės instancijos teismas apskųstoje nutartyje nagrinėjo ir vertino
prašymų dėl proceso atnaujinimo pagrįstumą jiems (prašymams) nesant
priimtiems, pripažįsta pagrįstais kasacinių skundų argumentus apie tai,
kad apeliacinės instancijos teismas pažeidė CPK 370 straipsnį. Atsiliepimo
į kasacinį skundą argumentai neteikia pagrindo pripažinti, kad aptariamu
aspektu apeliacinės instancijos teismas nepažeidė prašymo atnaujinti
procesą nagrinėjimo taisyklių, nustatytų CPK 370 straipsnyje.
Negalima sutikti su kasacinių skundų argumentais, kurie grindžiami
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus 2007 m. vasario 22
d. metodika „Teismų praktikos taikant įstatymus dėl proceso atnaujinimo
užbaigtose civilinėse bylose aktualūs klausimai“, nes teismai, taikydami
teisę, turi atsižvelgti į kasacine tvarka priimtose nutartyse suformuotus
teisinius precedentus.
Apskųstų pirmosios ir apeliacinės instancijų teismų nutarčių argumentacija
neduoda teisinio pagrindo pripažinti, kad teismai susiaurino ir apribojo
Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro teises, nustatytas CPK 365
straipsnio 2 dalyje.
Kiti kasacinių skundų ir atsiliepimo į juos argumentai nenagrinėtini kaip
susiję su konkrečių proceso atnaujinimo pagrindų egzistavimu arba kaip
teisiškai nereikšmingi ir neturintys įtakos apskųstų nutarčių teisėtumui.
Nustatyti proceso teisės normų pažeidimai yra pagrindas naikinti
apskųstas nutartis (CPK 346 straipsnio 2 dalies 1 punktas, 359 straipsnio
1 dalis). Jas panaikinus, I. R. ir Lietuvos Respublikos generalinio
prokuroro prašymai dėl proceso atnaujinimo perduotini iš naujo nagrinėti
Klaipėdos apygardos teismui kaip pirmosios instancijos teismui.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų
kolegija,vadovaudamasi CPK 359 straipsnio 1 dalies 5 punktu, 362
straipsniu,
n u t a r i a :
Klaipėdos apygardos teismo 2007 m. birželio 19 d. nutartį ir Lietuvos
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m.
rugpjūčio 27 d. nutartį panaikinti ir prašymus dėl proceso atnaujinimo
perduoti Klaipėdos apygardos teismui nagrinėti iš naujo.
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir
įsiteisėja nuo priėmimo dienos.