Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija,
susidedanti iš teisėjų: Česlovo Jokūbausko (kolegijos pirmininkas),
Dangutės Ambrasienės (pranešėja) ir Sigito Gurevičiaus,
rašytinio proceso tvarka teismo posėdyje išnagrinėjo civilinę bylą pagal
ieškovės S. N. kasacinį skundą dėl Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių
bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2006 m. rugsėjo 7 d. nutarties peržiūrėjimo
civilinėje byloje pagal ieškovės S. N. ieškinį atsakovui Švedijos Karalystės
ambasadai dėl atleidimo iš darbo pripažinimo neteisėtu.
Teisėjų kolegija
n u s t a t ė :
I. Ginčo esmė
Ieškovė S. N. 2006 m. vasario 8 d. kreipėsi su ieškiniu į teismą ir ieškinio
pareiškime nurodė, kad nuo 1992 m. kovo 1 d. dirbo Švedijos Karalystės
ambasadoje kultūros ir informacijos projektų vadove. Švedijos karalystės
ambasadorė 2005 m. gruodžio 30 d. priėmė įsakymą atleisti S. N. iš darbo
nuo 2006 m. sausio 2 d. pagal Lietuvos Respublikos darbo kodekso (toliau
– DK) 136 straipsnio 3 dalies 2 punktą. Ieškovės teigimu, jos atleidimas
iš darbo yra neteisėtas, nes ji, pažeidžiant DK 131 straipsnio 1 dalies 1
punkte nustatytą draudimą, atleista laikino nedarbingumo laikotarpiu, be
to, nenurodant, už kokį šiurkštų darbo drausmės pažeidimą atleidžiama
(DK 235 straipsnio 1 dalis). Ieškovė taip pat nurodė, kad dėl neteisėto
atleidimo iš darbo ji patyrė daug dvasinių išgyvenimų, pažeminimo,
pakenkta jos reputacijai, dėl to itin pablogėjo jos sveikata (po patirto
streso nustojo valdyti abi kojas, dvi savaites nevaikščiojo), taigi jai
padaryta neturtinės žalos (DK 250 straipsnis). Ieškovė, remdamasi
DK131, 133, 234, 238, 250 straipsniais, prašė teismą pripažinti jos
atleidimą iš darbo neteisėtu, grąžinti ją į eitas pareigas, priteisti vidutinį
darbo užmokestį už visą priverstinės pravaikštos laiką, taip pat priteisti 50
000 Lt neturtinės žalos, patirtos dėl neteisėto atleidimo, atlyginimą.
II. Pirmosios ir apeliacinės instancijos teismų nutarčių esmė
Vilniaus apygardos teismas 2006 m. birželio 5 d. nutartimi bylą
pagal ieškovės ieškinį Švedijos Karalystės ambasadai nutraukė kaip
nenagrinėtiną teisme (CPK 293 straipsnio 1 dalies 1 punktas). Teismas
nutartyje nurodė, kad užsienio valstybė turi teisę pasinaudoti valstybės
imunitetu nuo kitos užsienio valstybės teismo jurisdikcijos. Pagal
1961 m. Vienos konvenciją dėl tarptautinių santykių ambasada turi
valstybės imuniteto teisę, t. y. turi analogišką valstybės imunitetą kaip
ir atstovaujamoji valstybė, nes ambasados veiksmai neatskiriami nuo
valstybės suvereniteto įgyvendinimo, ambasada ar kitokia diplomatinė
atstovybė yra valstybės aparato dalis, todėl ieškinio pareiškimas
ambasadai iš esmės reiškia ieškinio pareiškimą valstybei. Teismas
pažymėjo, kad šiuolaikinė tarptautinė teisė ir tarptautinės teisės doktrina
pripažįsta riboto imuniteto doktriną, suteikiančią imunitetą nuo užsienio
valstybės teismų jurisdikcijos tik valstybės veiklai viešosios teisės
srityje, eliminuojant galimybę remtis imunitetu privatinės teisės srityje,
nesusijusioje su suverenumo vykdymu. Teismas nurodė, kad, siekiant
išsiaiškinti, ar nagrinėjamoje byloje atsakovas turi teisę remtis valstybės
imunitetu, būtina išsiaiškinti ieškovę ir atsakovą siejusių santykių pobūdį,
nes tai lemia, koks imunitetas – absoliutus ar ribotas – bus taikomas
valstybei. Teismo nuomone, nors ieškovės ir atsakovo buvo sudaryta
darbo sutartis, tačiau ieškovės pareigybė – kultūros ir informacijos
projektų vadovė – suponuoja tai, kad tarp šalių susiklostė ne darbo
(privatiniai), o valstybės tarnybos (viešieji) teisiniai santykiai: ieškovės
atliekamos funkcijos buvo susijusios su Švedijos Karalystės suvereniteto
įgyvendinimu, nes ambasada, kaip užsienio valstybės diplomatinės
tarnybos institucija, atstovauja užsienio valstybei, palaiko tarpvalstybinius
santykius, įgyvendina užsienio politikos tikslus, gina jos piliečių ir kitų
asmenų teises bei teisėtus interesus, ir tokio pobūdžio darbas, kokį
atliko ieškovė, pagal Lietuvos teismų praktiką priskirtinas santykiams,
patenkantiems į viešosios teisės reglamentavimo sritį (žr.: Lietuvos
Aukščiausiojo Teismo 1998 m. sausio 5 d. nutartį civilinėje byloje V. S.
v. JAV ambasada, bylos Nr. 3K-1/1998; 2001 m. birželio 25 d. nutartį
civilinėje byloje A. C. (S.) v. Lenkijos Respublikos ambasada, bylos
Nr. 3K-3-203/2001). Teismas pažymėjo, kad teismo galimybė ginti
pažeistas ieškovės teises viešosios teisės srityje, kai atsakovas yra
užsienio valstybė, priklauso nuo to, ar užsienio valstybė reiklaus taikyti
jai imunitetą. Švedijos Karalystės ambasada 2006 m. gegužės 19 d.
pranešime nurodė, kad Švedijos Vyriausybė reikalauja, jog ieškovės
byla būtų atmesta dėl galiojančios Lietuvos Respublikos įstatymo
precedentinės teisės. Teismas konstatavo, kad atsakovas išreiškė valią
pasinaudoti valstybės imunitetu ir nesutiko būti atsakovu byloje, todėl
byla pagal ieškovės ieškinį nutrauktina kaip nenagrinėtina teisme (CPK
293 straipsnio 1 dalies 1 punktas).
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2006
m. rugsėjo 7 d. nutartimi atmetė ieškovės atskirąjį skundą ir Vilniaus
apygardos teismo 2006 m. birželio 5 d. nutartį paliko nepakeistą. Kolegija
nutartyje nurodė, kad ieškovė, reikšdama ieškinį Švedijos Karalystės
ambasadai, iš esmės pareiškė ieškinį Švedijos Karalystei, nes tarptautinės
teisės požiūriu ambasada, kaip valstybės aparato dalis, yra neatskiriama
nuo valstybės. Užsienio valstybė turi teisę pasinaudoti valstybės imunitetu
nuo užsienio valstybės teismo jurisdikcijos (1961 m. Vienos konvencija
dėl tarptautinių santykių). Tarptautinė teisė ir tarptautinės teisės doktrina
pripažįsta riboto imuniteto doktriną, pagal kurią imunitetas nuo užsienio
valstybės teismų jurisdikcijos suteikiamas tik valstybės veiklai viešosios
teisės reguliuojamoje srityje, eliminuojant galimybę remtis imunitetu
privatinės teisės reglamentuojamuose santykiuose, nesusijusiuose
su suverenumo vykdymu. Kolegija nurodė, kad nagrinėjamu atveju
reikia nustatyti, ar ieškovę, dirbusią Švedijos Karalystės ambasadoje
kultūros ir informacijos projektų vadove, ir Švedijos Karalystę siejo
darbo teisiniai santykiai, ar valstybės tarnybos teisiniai santykiai. Teisėjų
kolegija konstatavo, kad nors šalys buvo sudariusios darbo sutartį, tačiau
jau pagal ieškovės pareigybės pavadinimą galima daryti išvadą, jog jai
skirtos pareigos tam tikru aspektu padėjo Švedijos Karalystei įgyvendinti
suverenias funkcijas, taigi šalis siejo ne darbo, o valstybės tarnybos
teisiniai santykiai. Teisėjų kolegija konstatavo, kad pirmosios instancijos
teismas, teisingai nustatęs ieškovę ir atsakovą siejusių teisinių santykių
pobūdį, atsižvelgęs į tai, jog Švedijos Karalystė pateikė teismui pranešimą
apie Švedijos Karalystės Vyriausybės sprendimą neduoti sutikimo būti
atsakovu Lietuvos Respublikos teisme, pagrįstai nusprendė, kad Lietuvos
teismas neturi jurisdikcijos šioje byloje, ir bylą nutraukė. Kartu kolegija
pažymėjo, kad valstybės imuniteto nuo Lietuvos Respublikos teismų
jurisdikcijos taikymas neatima ieškovei teisės pareikšti analogišką ieškinį
Švedijos Karalystės teisme.
III. Kasacinio skundo teisiniai argumentai
Kasaciniu skundu ieškovė S. N. prašo panaikinti Vilniaus apygardos teismo
2006 m. birželio 5 d. nutartį, Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų
skyriaus teisėjų kolegijos 2006 m. rugsėjo 7 d. nutartį, priimti naują
sprendimą, patenkinant ieškovės reikalavimus; kreiptis į kompetentingą
Europos Sąjungos teisminę instituciją preliminaraus nutarimo dėl
2000 m. gruodžio 22 d. Europos Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose
pripažinimo ir vykdymo nuostatų taikymo šioje byloje. Kasacinis skundas
grindžiamas tokiais argumentais:
1. Teismai pažeidė Lietuvos Respublikos Konstitucijos 30 straipsnio
garantuojamą ieškovei teisę kreiptis į teismą, taip pat CPK 293
straipsnio 1 punktą ir nepagrįstai nutraukė bylą. Pagal tarptautinę teisę
ir tarptautinės teisės doktriną privatinės teisės reglamentuojamuose
santykiuose valstybė dalyvauja tokiais pat pagrindais kaip ir privatūs
asmenys, todėl šiuose santykiuose valstybė negali turėti imuniteto nuo
užsienio teismų jurisdikcijos. Nagrinėjamu atveju teismai neteisingai
vertino tarp ieškovės ir atsakovo susiklosčiusius santykius, ir, atsižvelgę
tik į ieškovės pareigybės pavadinimą, vadovaudamiesi Švedijos Karalystės
Vyriausybės reikalavimu taikyti valstybės imunitetą, padarė nepagrįstą
išvadą, kad ši byla nenagrinėtina teisme, ir ją nutraukė. Be to, Lietuvos
Respublika ir Švedijos Karalystė yra Europos Sąjungos narės, todėl
neatskiriama jų teisinės sistemos dalis yra 2000 m. gruodžio 22 d.
Europos Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo
sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (toliau
– Reglamentas), kuris yra tiesioginio taikymo teisės aktas. Reglamento
preambulės 13 punkte nurodyta, kad dėl draudimo, vartotojų ir darbo
sutarčių silpnesniąją šalį turėtų ginti palankesnės tokios šalies interesams
jurisdikcijos taisyklės nei bendrosios taisyklės, o pagal Reglamento 19
straipsnį valstybėje narėje nuolat gyvenančiam darbdaviui bylą galima
iškelti kitoje valstybėje narėje darbuotojo darbo vietos teismuose. Teismai
pažeidė šias Reglamento nuostatas ir netinkamai taikė CPK 293 straipsnio
1 punktą.
2. Užsienio valstybės nesutikimas su bylos nagrinėjimu kitos valstybės
teisme turi būti argumentuotas ir pagrįstas įrodymais, tačiau iš teismų
nutarčių neaišku, kuo remdamasi Švedijos Karalystės Vyriausybė
reikalavo taikyti valstybės imunitetą ir kodėl teismams pakako vien šio
reikalavimo.
3. Teismai pažeidė CPK 185 straipsnį, nes neįvertino visų įrodymų,
pagrindžiančių tarp ieškovės ir atsakovo susiklosčiusių teisinių santykių
pobūdį, nepagrįstai nusprendė, kad ieškovė neįrodė, jog jos darbo
funkcijos nebuvo susijusios su Švedijos Karalystės suvereniteto
įgyvendinimu. Valstybės imuniteto (absoliutaus ir riboto) samprata
pateikta 1972 m. gegužės 16 d. Europos konvencijoje dėl valstybės
imuniteto. Nors nei Lietuva, nei Švedija nėra prisijungusios prie
šios Konvencijos, tačiau šis tarptautinis dokumentas analizuotinas
lyginamuoju aspektu kaip svarbus tarptautinės teisės šaltinis. Konvencijos
5 straipsnyje aiškiai nustatyta, kad valstybė negali reikalauti imuniteto
nuo užsienio valstybės teismo jurisdikcijos, jeigu ginčas kilo iš darbo
sutarties tarp valstybės ir asmens, kai darbas pagal šią sutartį turėjo
būti atliktas teismo vietos valstybėje. Teismai atmestinai vertino kartu su
ieškiniu pateiktus įrodymus, todėl nepagrįstai nusprendė, kad ieškovę ir
atsakovą siejo valstybės tarnybos (viešieji), o ne darbo teisiniai santykiai.
Pirma, su ieškove buvo sudaryta darbo sutartis, kurioje nurodyta daugelį
klausimų spręsti pagal Lietuvos Respublikos įstatymus, taigi ir pagal
DK. Antra, Švedijos ambasadorės 2005 m. gruodžio 30 d. įsakyme
dėl ieškovės atleidimo iš darbo nurodyta, kad ji atleidžiama iš darbo
pagal Lietuvos Respublikos DK 136 straipsnį, ir tai reiškia atsakovo
pripažinimą, kad šalis siejo darbo santykiai, reglamentuojami Lietuvos
Respublikos DK. Lietuvos Respublikos DK 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta,
kad kai darbdavys yra užsienio valstybė, vyriausybė ar administracijos
vienetas, veikiantis kaip diplomatinė atstovybė, darbo santykiams su
Lietuvos Respublikos nuolatiniais gyventojais Lietuvos Respublikos
įstatymai ir kiti norminiai teisės aktai taikomi tiek, kiek nepažeidžia
diplomatinio imuniteto. Atsakovas, tiek priimdamas ieškovę į darbą, tiek
ją atleisdamas, vadovavosi Lietuvos Respublikos DK, ir tai rodo, kad šalis
siejo darbo, o ne valstybės tarnybos teisiniai santykiai.
4. Pagal Lietuvos Respublikos valstybės tarnybos įstatymo 2 straipsnio 1
dalį valstybės tarnyba – teisinių santykių, atsirandančių įgijus valstybės
tarnautojo statusą, jam pasikeitus ar jį praradus, taip pat atsirandančių
dėl valstybės tarnautojo viešojo administravimo veiklos valstybės ar
savivaldybės institucijoje ar įstaigoje įgyvendinant tam tikros valstybės
valdymo srities politiką ar užtikrinant jos įgyvendinimo koordinavimą,
koordinuojant tam tikros valstybės valdymo srities įstaigų veiklą, valdant,
paskirstant finansinius išteklius ir kontroliuojant jų panaudojimą, atliekant
auditą, priimant ir įgyvendinant teisės aktus, valstybės ir savivaldybių
institucijų ar įstaigų sprendimus viešojo administravimo srityje, rengiant
ar koordinuojant teisės aktų, sutarčių ar programų projektus ir teikiant
dėl jų išvadas, valdant personalą arba turint viešojo administravimo
įgaliojimus nepavaldžių asmenų atžvilgiu, visuma. Valstybės tarnautojas
yra fizinis asmuo, einantis pareigas valstybės tarnyboje ir atliekantis
nurodytą viešojo administravimo veiklą. Ieškovė Švedijos Karalystės
ambasadoje dirbo kultūros ir informacijos projektų vadove, ir jos vykdyta
veikla bei darbo pobūdis neatitiko valstybės tarnybos sąvokos. Teismai
turėjo atskirti valdymo, t. y. viešosios teisės reglamentuojamus, veiksmus
nuo tvarkymo, t. y. privatinės teisės reglamentuojamų, veiksmų, nors
ir atliekamų valstybės vardu. Minėta, kad atsakovas savo veiksmais
pripažino, kad santykiuose su ieškove jis veikė kaip privatinės teisės
santykių dalyvis, taigi jis negali turėti imuniteto nuo Lietuvos Respublikos
teismų jurisdikcijos.
5. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas 1998 m. sausio 5 d. nutartyje,
priimtoje civilinėje byloje V. S. v. JAV ambasada, bylos Nr. 3K-1/1998,
nurodė, kad teismas privalo išsiaiškinti, ar jis yra kompetentingas
nagrinėti atitinkamą bylą, ir tą jis gali padaryti tik nustatęs santykių,
iš kurių kilo ginčas, pobūdį, taip pat diplomatiniais kanalais nustatęs,
ar valstybė sutinka, kad jai pareikštas ieškinys būtų nagrinėjamas iš
esmės. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas 2001 m. birželio 25 d. nutartyje,
priimtoje civilinėje byloje A. C. (S.) v. Lenkijos Respublikos ambasada,
bylos Nr. 3K-3-203/2001, nurodė papildomus kriterijus, padedančius
nustatyti, ar gali valstybė naudotis imunitetu nuo užsienio valstybės
teismų jurisdikcijos bylose, susijusiose su darbo teisiniais santykiais.
Tokie kriterijai yra darbovietės pobūdis, darbuotojo statusas, teismo
vietos ir darbo vietos valstybių teritorinis ryšys, ieškinio reikalavimo
pobūdis. Vertinant darbuotojo statuso kriterijų, iš byloje esančių duomenų
matyti, kad šalys buvo sudariusios darbo sutartį, ieškovės pareigybė –
kultūros ir informacijos projektų vadovė – nepatvirtina fakto, kad tarp
šalių susiklostė valstybės tarnybos teisiniai santykiai. Teismai nesiaiškino
ieškovei skirtų pareigų apimties, todėl neturėjo pagrindo teigti, kad
ieškovės vykdytos pareigos padėjo Švedijos Karalystei įgyvendinti
suverenias funkcijas. Be to, reikalavimas pripažinti atleidimą iš darbo
neteisėtu ir priteisti kompensaciją negali būti laikomas galinčiu pažeisti
valstybės suverenitetą, nes toks reikalavimas susijęs iš esmės tik su
ekonominiu teisinių santykių aspektu. Bylos aplinkybės patvirtina, kad
ieškovę ir atsakovą siejo privatūs (acta jure gestionis) darbo santykiai,
kuriuose Švedijos Karalystė dalyvauja tokiais pat pagrindais kaip ir
privatūs asmenys, todėl teismai negalėjo pripažinti, jog šioje byloje
atsakovas turi imunitetą nuo Lietuvos teismų jurisdikcijos.
CPK 351 straipsnyje nustatyta tvarka atsiliepimo į kasacinį skundą
negauta.
Teisėjų kolegija
k o n s t a t u o j a :
IV. Byloje teismų nustatytos aplinkybės
Ieškovė nuo 1992 m. kovo 1 d. dirbo Švedijos Karalystės ambasadoje
kultūros ir informacijos projektų vadove. Švedijos Karalystės ambasadorė
2005 m. gruodžio 30 d. įsakymu atleido ieškovę iš darbo nuo 2006 m.
sausio 2 d. pagal Lietuvos Respublikos DK 136 straipsnio 3 dalies 2
punktą. Švedijos Karalystės ambasada 2006 m. gegužės 19 d. raštu
teismui pranešė, kad Švedijos Vyriausybė reikalauja nutraukti bylą pagal
ieškovės ieškinį, remdamasi Lietuvos Respublikos precedentine teise (V. S.
v. JAV ambasada; A. C. (S.) v. Lenkijos Respublikos ambasada).
V. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai
Kasaciniu skundu apskųstos teismų nutartys, kuriomis byla pagal ieškovės
ieškinį Švedijos Karalystės ambasadai dėl atleidimo iš darbo pripažinimo
neteisėtu nutraukta kaip nenagrinėtina Lietuvos Respublikos teisme,
nes teismai konstatavo, kad ieškovę ir atsakovą – Švedijos Karalystės
ambasadą – siejo viešosios tarnybosteisiniai santykiai, reglamentuojami
viešosios teisės normų, o Švedijos Karalystė pareiškė prašymą taikyti
imunitetą nuo Lietuvos teismų jurisdikcijos.
Kasaciniame skunde teigiama, kad teismai, atsisakę nagrinėti ieškovės
ieškinį ir nutraukę bylą, pažeidė Lietuvos Respublikos Konstitucijos 30
straipsnyje įtvirtintą kiekvieno asmens teisę kreiptis į teismą dėl pažeistų
teisių gynimo, taip pat CPK 293 straipsnio 1 punktą.
Teisėjų kolegija pažymi, kad teisė kreiptis į teismą, kaip ir bet kuri kita
subjektinė teisė, gali būti įgyvendinama laikantis įstatymų nustatytos
tvarkos ir sąlygų. Kiekvienu atveju, kai nacionaliniame teisme yra
pareiškiamas ieškinys užsienio valstybės subjektui, teismas ex officio
privalo patikrinti, ar jis kompetentingas nagrinėti šį ieškinį. Nagrinėjamoje
byloje ieškinys pareikštas specifiniam užsienio subjektui – Švedijos
Karalystės ambasadai. Tarptautinėje teisėje pripažįstama, kad ambasada
ar kita diplomatinė atstovybė yra valstybės aparato dalis, įgyvendinanti
valstybės suverenias teises. Taigi ieškinio pareiškimas ambasadai iš
esmės reiškia ieškinio pareiškimą valstybei. Tarptautinėje teisėje ir
tarptautinėje praktikoje visuotinai pripažįstamas valstybės imuniteto
principas, kuris reiškia valstybės, jos organų ir atstovų, taip pat valstybės
turto imunitetą nuo užsienio valstybių jurisdikcijos, t. y. ir imunitetą
nuo užsienio valstybių teismų jurisdikcijos bei imunitetą nuo vykdomųjų
veiksmų. Valstybės imuniteto doktrina leidžia valstybei gintis nuo jai
reiškiamo ieškinio, atsisakant dalyvauti procese atsakovu pagal jai
reiškiamus reikalavimus. Tačiau šiuolaikinėje tarptautinėje teisėje ir
tarptautinės teisės doktrinoje pripažįstama riboto valstybės imuniteto
doktrina, pagal kurią valstybė ar jos vardu veikianti institucija gali turėti
imunitetą tik dėl veiksmų viešosios teisės reglamentuojamoje srityje
(acta jure imperii), o tais atvejais, kai valstybė ar jos institucija dalyvauja
privatinės teisės reglamentuojamuose santykiuose (acta jure gestionis),
valstybė negali remtis imunitetu nuo užsienio teismų jurisdikcijos, nes
šiuose santykiuose valstybė dalyvauja tokiais pačiais pagrindais kaip
ir privatūs asmenys. Teisėjų kolegija pažymi, kad užsienio valstybės
ambasados ar kitokios diplomatinės atstovybės atliekamos funkcijos
neatskiriamos nuo atstovaujamos valstybės suvereniteto įgyvendinimo,
todėl ambasada ar kitokia diplomatinė atstovybė turi tokį patį imunitetą
kaip ir atstovaujamoji valstybė.
Teisėjų kolegija konstatuoja, kad tuo atveju, kai ieškinys yra reiškiamas
užsienio valstybei ar jos institucijai, nacionalinio teismo galimybė nagrinėti
tokį ieškinį priklauso nuo to, iš kokio pobūdžio teisinių santykių, t. y.
iš reglamentuojamų viešosios ar privatinės teisės, kilo šalių ginčas, ir
ar užsienio valstybė reikalaus taikyti jai valstybės imuniteto doktriną.
Nacionaliniam teismui nustačius, kad ginčas su užsienio valstybe kilo iš
viešosios teisės reglamentuojamų santykių, kuriuose taikoma valstybės
imuniteto doktrina, ir diplomatiniais kanalais išsiaiškinus, jog užsienio
valstybė nesutinka, kad jai ar jos institucijai pareikštas ieškinys būtų
nagrinėjamas iš esmės, t. y. prašo taikyti jai imuniteto doktriną, ieškinys
negali būti teisminio nagrinėjimo dalykas ir teismas turi bylą nutraukti
(CPK 293 straipsnio 1 punktas).
Kasaciniame skunde nurodoma, kad pagal 1972 m. gegužės 16 d.
Europos konvencijos dėl valstybės imuniteto 5 straipsnį valstybė negali
reikalauti imuniteto nuo užsienio valstybės teismo jurisdikcijos, jeigu
ginčas kilo iš darbo sutarties tarp valstybės ir asmens, kai darbas pagal
šią sutartį turėjo būti atliktas teismo vietos valstybėje.
Teisėjų kolegija pažymi, kad nei Lietuvos Respublika, nei Švedijos
Karalystė nėra nurodytos Konvencijos dalyvės, taigi šios Konvencijos
nuostatos neįpareigoja nei Lietuvos, nei Švedijos ir gali būti analizuojamos
tik lyginamuoju aspektu kaip tarptautinės teisės šaltinis valstybės
imuniteto reglamentavimo srityje. Kartu teisėjų kolegija pažymi,
kad tiek Lietuvos Respublikos, tiek Švedijos Karalystės veiksmai
tarptautiniuose santykiuose, tiek nurodytų valstybių teismų praktika
rodo šių valstybių poziciją laikytis riboto valstybės imuniteto doktrinos,
t. y. abi valstybės pripažįsta, kad privatinės teisės reglamentuojamuose
santykiuose valstybė negali remtis imunitetu. Lietuvos valstybė nereiškia
prieštaravimų ir nesiremia imunitetu, kai jai pareiškiami ieškiniai dėl
privatinės teisės reglamentuojamų santykių. Lietuvos Aukščiausiojo
Teismo praktika taip pat patvirtina, kad valstybė pripažįsta ir laikosi
riboto valstybės imuniteto doktrinos (žr. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo
1998 m. sausio 5 d. nutartį civilinėje byloje V. S. v. JAV ambasada,
bylos Nr. 3K-1/1998; 2001 m. birželio 25 d. nutartį civilinėje byloje A.
C. (S.) v. Lenkijos Respublikos ambasada, bylos Nr. 3K-3-203/2001).
Nors Švedijos Karalystė nėra priėmusi nacionalinių įstatymų dėl
valstybės imuniteto, tačiau šios valstybės teismų praktika taip pat
leidžia daryti išvadą, kad pripažįstama riboto imuniteto doktrina:
Švedijos Karalystės Aukščiausiasis Teismas 1999 m. gruodžio 30 d.
sprendime konstatavo, jog imunitetu galima remtis tik tada, kai kyla
ginčas dėl suverenių veiksmų, tačiau imunitetas netaikomas, jeigu
ginčas kyla iš privatinės ar komercinės teisės reglamentuojamų santykių;
be to, Švedijos Karalystės Aukščiausiasis Teismas pažymėjo, kad yra
sudėtinga suformuluoti valstybės veiksmų pobūdžio atskyrimo kriterijus,
taikytinus visiems atvejams, todėl tai turi būti sprendžiama kiekvienu
atveju, įvertinus konkrečios bylos aplinkybes (Nytt Juridiskt Arkiv
1999, Avd I, bylos Nr. 1999:112). Švedijos Karalystė išreiškė savo
nuomonę (opinio juris) ir pritarimą riboto imuniteto doktrinos taikymui
ir aktyviai dalyvaudama Jungtinių Tautų Tarptautinės Teisės Komisijai ir
Generalinės Asamblėjos Šeštajam komitetui rengiant 2004 m. gruodžio
2 d. Jungtinių Tautų konvenciją dėl valstybių ir jų turto jurisdikcijos
imunitetų bei pasirašydama šią Konvenciją. Pažymėtina, kad pagal
nurodytos Konvencijos 11 straipsnį, jeigu valstybės nesusitaria kitaip,
valstybė negali remtis imunitetu nuo kitos valstybės teismo jurisdikcijos
tais atvejais, kai sprendžiamas klausimas susijęs su darbo sutartimi,
sudaryta valstybės ir asmens dėl darbo, atliekamo kitoje valstybėje.
Kartu pažymėtina, kad šiame straipsnyje nustatyta nurodytos bendrosios
taisyklės išimčių, kai valstybė vis dėlto gali remtis imunitetu nuo kitos
valstybės teismo jurisdikcijos: pavyzdžiui, kai darbuotojas buvo priimtas
vykdyti konkrečias funkcijas, įgyvendinant valstybės valdžią; jeigu
darbuotojas turi diplomatinį imunitetą; kai teisminio nagrinėjimo dalykas
yra asmens įdarbinimas, darbo santykių pratęsimas ar grąžinimas į
darbą; kt. Lietuva nėra šios Konvencijos dalyvė, todėl nagrinėjamu atveju
Konvencijos nuostatos gali būti vertinamos kaip tam tikros tarptautinės
teisės raidos tendencijos valstybių imuniteto doktrinos srityje, tačiau
neįpareigojančios jomis vadovautis. Kartu teisėjų kolegija nurodo, kad,
minėta, tiek Lietuvos, tiek Švedijos veiksmai tarptautiniuose santykiuose
ir šių valstybių teismų praktika patvirtina, jog abi valstybės pripažįsta
riboto valstybės imuniteto doktriną, taigi nustačius, kad konkrečiu atveju
šalių ginčas kilo iš privatinės teisės reglamentuojamų santykių, kuriuose
valstybė negali remtis imunitetu, Švedija negalėtų prieštarauti bylos pagal
jai reiškiamą ieškinį nagrinėjimui Lietuvos teisme.
Nagrinėjamoje byloje teismai, spręsdami dėl to, ar jie kompetentingi
nagrinėti bylą pagal ieškovės reiškiamą ieškinį specifiniam užsienio
subjektui – užsienio valstybės ambasadai, pagrįstai pirmiausia aiškinosi,
kokio pobūdžio teisiniai santykiai, t. y. reglamentuojami viešosios teisės,
kuriuose valstybė ar jos institucija gali remtis imunitetu, ar reguliuojami
privatinės teisės, kuriuose valstybė ar jos institucija neturi imuniteto, siejo
ieškovę su užsienio valstybės diplomatine atstovybe.
Bylą nagrinėję teismai sprendė, kad jau iš ieškovės pareigybės
pavadinimo (kultūros ir informacijos projektų vadovė) galima daryti
išvadą, jog jai skirtos pareigos tam tikru aspektu padėjo Švedijos
Karalystei įgyvendinti suverenias funkcijas, taigi šalis siejo ne privatinės
teisės reglamentuojami darbo teisiniai santykiai, o viešosios teisės
reglamentuojami viešosios tarnybos teisiniai santykiai, t. y. santykiai,
kuriuose valstybė gali remtis imuniteto doktrina.
Teisėjų kolegija pažymi, kad tarptautinėje teisėje pripažįstama, jog
kiekviena suvereni valstybė turi teisę nuspręsti, kuriose valstybėse
bus atstovaujama jos interesams, ir pasirinkti asmenis, dirbsiančius
konkrečioje atstovybėje. 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvencijoje
dėl diplomatinių santykių išskiriami diplomatinės atstovybės personalo
nariai, t. y. atstovybėje dirbantys diplomatinio personalo, administracinio
ir techninio personalo bei aptarnaujančiojo personalo nariai, ir
privatūs namų darbininkai, dirbantys atstovybės nario namuose, t.
y. asmenys, kurie nėra įdarbinti atstovaujamosios valstybės ir nėra
diplomatinės atstovybės personalo nariai. Kartu teisėjų kolegija pažymi,
kadtarptautinėje praktikoje nėra vieningos nuostatos dėl to, kurie
asmenys, dirbantys užsienio valstybės diplomatinėje atstovybėje,
vykdo atstovaujamosios valstybės viešosios valdžios funkcijas, taigi yra
atstovaujamos valstybės viešojoje tarnyboje, o kurių veikla nesusijusi
su atitinkamos valstybės funkcijų vykdymu, taigi priskiriama privatinės
teisės reglamentuojamai sričiai. Kadangi šiuo klausimu nėra įpareigojančių
tarptautinės teisės normų, tai, kokius diplomatinėje atstovybėje
dirbančius asmenis pripažinti esančiais viešojoje tarnyboje, sprendžia
kiekviena valstybė.Iš kol kas dar negausios Lietuvos Respublikos
teismų praktikos matyti, kad pripažįstama, jog visi užsienio valstybės
diplomatinėje atstovybėje dirbantys asmenys, t. y. ir diplomatinės
atstovybės administracinio ir techninio personalo bei aptarnaujančiojo
personalo nariai, vienaip ar kitaip prisideda prie diplomatinės atstovybės
įgyvendinamų atstovaujamosios valstybės suverenių teisių, viešosios
valdžios funkcijų vykdymo, todėl jie laikomi esančiais tos valstybės
viešojoje tarnyboje. Pavyzdžiui, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas 2001 m.
birželio 25 d. nutartyje, priimtoje civilinėje byloje A. C. (S.) v. Lenkijos
Respublikos ambasada, bylos Nr. 3K-3-203/2001, konstatavo, kad
ieškovė, dirbusi Lenkijos Respublikos ambasadoje korespondente–
telefoniste, t. y. techninį darbą, padėjo Lenkijai įgyvendinti suverenias
teises, taigi ją su Lenkijos Respublikos ambasada siejo viešosios tarnybos
teisiniai santykiai.
Teisėjų kolegija konstatuoja, kad nagrinėjamu atveju, įvertinant tai, kad
ieškovė dirbo Švedijos Karalystės ambasadoje kultūros ir informacijos
projektų vadove, t. y. buvo administracinio–techninio diplomatinės
atstovybės personalo narė, žemesniųjų instancijų teismai pagrįstai
nusprendė, jog ją ir Švedijos Karalystės ambasadą siejo viešosios teisės
reglamentuojami, t. y. viešosios tarnybos, teisiniai santykiai. Pažymėtina
ir tai, kad tarp 1961 m. Vienos konvencijos dėl diplomatinių santykių 3
straipsnyje įvardytų diplomatinės atstovybės funkcijų inter alia nurodyta
ir informacijos apie sąlygas bei įvykius priimančioje valstybėje rinkimas,
draugiškų kultūrinių ryšių plėtojimas. Taigi akivaizdu, kad ieškovė,
būdama Švedijos Karalystės ambasados kultūros ir informacijos projektų
vadovė, padėjo Švedijos Karalystės ambasadai vykdyti atstovaujamosios
valstybės funkcijas priimančioje valstybėje. Tai taip pat patvirtina, kad
ieškovę ir Švedijos Karalystę siejo viešosios tarnybosteisiniai santykiai.
Teisėjų kolegija atmeta kasatorės argumentus, kad tai, jog atsakovas,
tiek priimdamas ją į darbą, tiek ją atleisdamas, vadovavosi Lietuvos
Respublikos DK, rodo, kad šalis siejo darbo, o ne valstybės tarnybos
teisiniai santykiai. Vien tai, kad šalys tarpusavio teisinius santykius
įformino darbo sutartimi ir taikytina teise nurodė Lietuvos teisę, nėra
pagrindas konstatuoti, jog šalis siejo darbo, o ne viešosios tarnybos
teisiniai santykiai, nes, minėta, visi diplomatinės atstovybės personalo
nariai, dirbantys atstovybėje, yra laikomi esančiais akreditavusios
valstybės viešojoje tarnyboje, nepaisant su jais sudarytų sutarčių
pobūdžio.
Kasatorė taip pat nepagrįstai remiasi Lietuvos Respublikos valstybės
tarnybos įstatyme pateikta valstybės tarnautojo sąvoka, nes pagal
visuotinai pripažįstamą principą valstybės ir jos institucijų, taigi iš šių
institucijų tarnautojų, teisinis statusas nustatomas pagal tos valstybės,
o ne pagal užsienio teisę. Šiuo atveju sprendžiama ne dėl ieškovę ir
Lietuvos valstybės instituciją siejusių santykių, o dėl ieškovę ir Švedijos
Karalystės instituciją siejusių santykių pobūdžio.
Kasaciniame skunde taip pat teigiama, kad užsienio valstybės nesutikimas
su bylos nagrinėjimu kitos valstybės teisme turi būti argumentuotas ir
pagrįstas įrodymais, tuo tarpu iš apskųstų teismų nutarčių neaišku, kuo
remdamasi Švedijos Karalystės Vyriausybė reikalavo taikyti valstybės
imunitetą ir kodėl teismams pakako vien ambasados pateikto rašto.
Teisėjų kolegija pažymi, kad iš Švedijos Karalystės ambasados pateikto
ir Švedijos Karalystės ambasados Lietuvoje ambasadorės pasirašyto
teismui adresuoto rašto yra aišku, kad Švedijos Karalystė reikalauja
taikyti nagrinėjamoje byloje valstybės imuniteto doktriną. Dėl to,
teismams nustačius, kad nagrinėjamu atveju šalių ginčas kilo iš
viešosios teisės reglamentuojamų teisinių santykių, kuriuose Švedijos
Karalystės ambasada gali remtis valstybės imuniteto doktrina, nurodytas
reikalavimas yra pakankamas pagrindas konstatuoti, kad Lietuvos teismai
neturi jurisdikcijos spręsti šį šalių ginčą.
Dėl išvardytų motyvų teisėjų kolegija konstatuoja, kad žemesniųjų
instancijų teismai pagrįstai nutraukė bylą pagal ieškovės ieškinį (CPK 293
straipsnio 1 punktas).
Teisėjų kolegija, atsakydama į kasatorės argumentus dėl 2000 m.
gruodžio 22 d. Europos Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl
jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose
pripažinimo ir vykdymo užtikrinimo taikymo nagrinėjamu atveju
pažymi, kad šis Reglamentas galėtų būti taikomas tik tuo atveju, jeigu
nacionalinis teismas nustatytų, jog ginčo šalis siejo privatinės teisės
normų reglamentuojami darbo teisiniai santykiai, kuriuose Švedijos
Karalystės ambasada negali remtis imunitetu nuo Lietuvos teismų
jurisdikcijos, nes tik tokiu atveju teismui tektų spręsti jurisdikcijos
klausimą. Nagrinėjamu atveju teismams nustačius, kad ieškovę ir
atsakovą – Švedijos Karalystės ambasadą – siejo viešosios teisės
reglamentuojami viešosios tarnybos teisiniai santykiai, kuriuose valstybė
ar jos institucija gali reikalauti imuniteto nuo užsienio valstybės teismo
jurisdikcijos, nėra pagrindo taikyti Reglamento nuostatų. Dėl to nėra
pagrindo svarstyti ir kasatorės prašymo kreiptis į kompetentingą Europos
Sąjungos teisminę instituciją preliminaraus nutarimo (prejudicinio
sprendimo) dėl nurodyto Reglamento taikymo šioje byloje. Kartu
pažymėtina, kad kasacinis teismas privalo prašyti kompetentingos
Europos Sąjungos teisminės institucijos prejudicinio sprendimo tik tada,
kai jam taikant Europos Sąjungos teisės normas iškyla Europos Sąjungos
teisės aktų aiškinimo ar galiojimo klausimas (CPK 3 straipsnio 5 dalis).
Tai reiškia, kad tuo atveju, kai kasaciniam teismui nekyla klausimų dėl
taikomų Europos Sąjungos teisės normų aiškinimo ir galiojimo, jis neturi
pareigos kreiptis prejudicinio sprendimo. Be to, nacionalinis teismas nėra
saistomas bylos šalių iniciatyvos, prašymo buvimo ir sprendimą kreiptis
dėl prejudicinio sprendimo priima savo nuožiūra (ex officio).
Teisėjų kolegija, išnagrinėjusi bylą, konstatuoja, kad nėra pagrindo
naikinti apskųstas teismų nutartis kasaciniame skunde nurodytais
motyvais.
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų
kolegija,vadovaudamasi CPK 359 straipsnio 1 dalies 1 punktu, 362
straipsnio 1 dalimi,
n u t a r i a :
Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2006
m. rugsėjo 7 d. nutartį palikti nepakeistą.
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir
įsiteisėja nuo priėmimo dienos.