Civilinė byla Nr.  3K-3-377-684/2016  
Teisminio proceso Nr.  2-69-3-08006 -2013 -0 
Procesinio sprendimo kategorijos: 2.5.10.5.2.4; 
3.6.1.1.1  
(S)  
 
 
 
LIETUVOS AUKŠČIAUSIASIS TEISMAS  
 
N U T A R T I S  
LIETUVOS RESPUBLIKOS VARDU  
 
2016 m. liepos 22  d. 
Vilnius  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, susidedanti iš 
teisėjų Virgilijaus Grabinsko (pranešėjas), Sigito Gurevičiaus ir Janinos Januškienės (kolegijos 
pirmininkė),   
teismo posėdyje kasacine rašytinio proceso tvarka išnagrinėjo civilinę bylą pagal atsakovo  
A. B. kasacinį skundą dėl Kauno apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegij os 2015 m. 
gruodžio 23 d.  nutarties peržiūrėjimo civilinėje byloje pagal ieškovės akcinės bendrovės „Lietuvos 
draudimas“ ieškinį atsakovui A. B. dėl draudimo išmokos dalies priteisimo ir pagal atsakovo A. B. 
priešieškinį dėl sumokėtų lėšų grąžinimo . 
 
Teisėjų kolegija  
 
n u s t a t ė :  
 
I. Ginčo esmė  
 
1. Kasacinėje b yloje sprendžiama  dėl teisės normų , reglamentuojančių dalies draudimo išmokos 
grąžinimą, kai draudėjas nevykdė ar netinkamai vykdė savo pareig ą pranešti apie eismo įvykį , 
jurisdikciją,  aiškinimo ir taikymo.  
2. Ieškov ė AB „Lietuvos draudimas“ prašė teismo priteisti iš atsakovo A. B. 7524,05 Eur 
(25 979,04 Lt) draudimo išmokos dalį , 5 proc. metines palūkanas už priteistą sumą nuo bylos 
iškėlimo teisme dienos iki teismo sprendimo visiško įvykdymo dienos.  
3. Ieškovė nurodė, kad 2007  m. birželio 22 d. eismo įvyki o Norvegijoje metu buvo sužalotas 
dviratininkas O. K. Dviratininkas buvo sužalotas transporto priemon e, kurios valdytoj ų civilinė 
atsakomybė buvo apdrausta AB „Lietuvos draudimas“. Šios avarijos padarytai žalai atlyginti 
ieškovė išmokėjo 194  438,49 Lt (56 313,28 Eur)  draudimo išmoką. Atsakovas nevykdė 
Lietuvos Respublikos t ransporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės privalomojo 
draudimo įstatymo (toliau – ir TPVCAPDĮ) 12 straipsnyje nustatytų reikalavimų ir nepranešė 
per 3 darbo dienas apie įvykį , taip pat  nepadėj o aiškintis įvykio aplinkybių, neatsakydamas į 
2008  m. liepos 9 d. ieškovės paklausimą. Pagal TPVCAPDĮ 22  straipsnį atsakovas turi grąžinti 
20 proc., t.  y. 38 887,69 Lt  (11 262,65 Eur), ieškovės išmokėtos sumos . Atsakovas skolą 
pripažino ir dalį skolos, t.  y. 12  908,65 Lt  (3738 ,60 Eur), ieškovei sumokėjo.  

 2 
 
 
4. Atsakovas A. B. prašė teismo priteisti iš ieškovės AB „Lietuvos draudimas“ 3738,60 Eur 
(12 908,65 Lt) be pagrindo įgytų lėšų, 6 proc . metines palūkanas . 
5. Atsakovas nurodė, kad jis nėra atsakingas dėl šio eismo įvykio sukėlimo, todėl neprivalėjo per 
3 dienas draudik ei apie jį pranešti . Eismo įvykis buvo tiriamas Norvegijos Karalystės policijos 
pareigūnų , atsakovas nepripažintas kaltu , jam nepaskirta bauda dėl nelaimingo atsitikimo . 
Kadangi atsakovas nėra atsakingas už eismo įvykį, todėl neturi pareigos kompensuoti ieškovės 
išmokėtų draudimo išmokų . Atsakovas buvo suklaidintas ieškovės, kad jam kyla pareiga 
kompensuoti dalį išmokėt ų draudimo išmok ų, ir be pagrindo sumokėjo ieškovei 12 908,65 Lt  
(3738,60 Eur ). 
 
II. Pir mosios ir apeliacinės instancijos  teismų procesinių sprendimų  esmė  
 
6. Kauno apylinkės teismas 2015 m. gegužės 12 d. sprendimu ieškinį tenkino iš dalies, priešieškinį 
atmetė: priteisė iš atsakov o A. B. ieškovei AB „Lietuvos draudimas“ 724,05 Eur draudimo 
išmokos, 5 proc. metines palūkanas už priteistą sumą nuo bylos iškėlimo teisme dienos iki 
teismo sprendimo visiško įvykdymo.   
7. Teismas nu statė, kad šalys 2007 m. kovo 7 d. sudarė Įprastinę transporto priemonių valdytojų 
civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartį, kuria privalomuoju draudimu buvo 
apdrausta atsakovui priklausančios transporto priemonės (automobilio „Chrysler Voyager“)  
valdytojų civilinė atsakomybė . Galiojant sutarčiai, 2007 m. birželio 22 d. Norvegijoje atsakovas, 
vairuodamas  šį automobilį , pateko į eismo įvykį, kuri o metu buvo sužalotas dviratininkas O. K.  
8. Pagal ieškovės partnerės užsienio draudimo bendrovės AFES pateiktus duomenis, eismo įvykio 
kaltininku buvo pripažintas apdraustosios transporto priemonės vairuotojas (atsakovas), 
įvykusios avarijos metu padarytai žalai atlyginti ieškovė išmokėjo 194  438,49  Lt 
(56 313,28  Eur) draudimo išmoką. Ieškovė siekia susigr ąžinti iš atsakovo 20 proc. sumokėtos 
draudimo išmokos (38  887,69 Lt , arba 11 262,65 Eur ), motyvuodam a tuo, kad atsakovas 
netinkamai vykdė TPVCAPD Į 12 straipsnyje nustatytas pareigas ir per 3 darbo dienas nepranešė 
apie įvykį , taip pat nepadėjo aiškintis įvykio aplinkybių, nes neatsakė į AB „Lietuvos 
draudimas“ 2008 m. liepos 9  d. paklausimą. Kadangi atsakovas 12 908,65 Lt (3738,60 Eur ) yra 
sumokėjęs, tai ieškovė prašė priteisti likusią 25 979,04 Lt (7524,05 Eur ) skolos dalį.  
9. Teismas nustatė, kad 2007  m. birželio 22 d. Norvegijoje automobilis „Chrysler Voyager “, 
vairuojamas atsakovo, susidūrė su dviratininku O. K. , šis buvo sužalotas. Žala padaryta ir 
transporto priemonei (išdaužtas stiklas, aplankstytas kapotas). Į įvykio vietą iškviesta policija  
suraš ė eismo įvykio protokol ą, jame nurodyta, kad iš karto po eismo įvykio apklaustas 
atsakovas nurodė, jog , važiuodamas  70–80 km/h greičiu, pradėjo lenkti du dviratininkus ir 
išvažiavo  į priešing ą eismo juost ą. Pirmasis dviratininkas be įspėjimo išvažiavo į pri ešingą 
eismo juostą ir susidūrimo išvengti nebuvo įmanoma. Įvykio liudininkė (partrenkto dviratininko 
žmona ) iš karto po įvykio nurodė, kad, jos nuomone, eismo nelaimė įvyko dėl dviratininko 
kaltės. Protokolą surašęs pareigūnas pažymėjo  – atrodo, kad vairuotojas laikėsi saugaus atstumo 
lenkdamas dviratininkus ir neviršijo leistino greičio.   
10. Teismas, remdamasis Rugaland o (Rogaland) policijos apygardos surašyto eismo įvykio 
protokol u, 2011 m. gegužės 25 d. specialisto išvad a ir Rugaland o policijos apygardos  2014 m. 
sausio 17 d. atsakym u, nustatė, kad nei atsakovas, nei dviratininkas nebuvo pripažinti kaltais 
baudžiamosios ar administracinės atsakomybės prasme. Teismas pažymėjo, kad e ismo įvykio 
dalyvių civilinės atsakomybės klausimo teismas nesprendė, žalos atlyginimo klausimas buvo 
sureguliuotas neteismine tvarka ir tai atliko užsienio draudimo bendrovė AFES, gavusi O. K. 
juristo reikalavimą sumokėti kompensaciją.  
 3 
 
 
11. Teismas konstatavo , kad , sprendžiant civilinės atsakomybės klausimą, taikytin a Norvegijos 
Karalystės teisė. Įvertinęs Norvegijos teisės aktus ir užsienio draudimo bendrovės atstovo 
paaiškinimus, teismas n ustatė, kad N orvegijoje motorinės transporto priemonės valdytojams 
taikoma griežta atsakomybė (vienintelė išimtis – kiti automobiliai) . Jei motorinė transporto 
priemonė padaro žalą, nukentėjusioji pusė turi teisę gauti kompensaciją iš draudimo bendrovės, 
kurioje transporto priemonė yra apdrausta , net ir tuo atveju, jeigu žalos sukėlimo kaltininkų 
nėra. Norvegijos teisės aktuose yra įtvirtinta galimybė sumažinti keliamus žalos atlyginimo 
reikalavimus . Jei nukentėjusioji šalis tyčia ar dėl aplaidumo prisidėjo prie žalos, teisinė 
institucija turi teisę sumažinti keliamus reik alavimus dėl žalos atlyginimo arba visai juos 
panaikinti, prieš tai įvertinusi faktą, ar žalą patyrusioji pusė prie žalos prisidėjo dėl nedidelio 
aplaidumo. Sprendimą dera priimti įvertinus įvykyje dalyvavusios šalies elgesį ir aplinkybes. 
Užsienio draudim o bendrovės vertinimu, šiuo atveju 30 proc. atsakomybės tenka dviratininkui 
O. K. , o 70 proc. – ieškovės apdraustam vairuotojui.   
12. Teismas nurodė, kad pateikti įrodymai patvirtina, jog nuo pat pirmojo gauto rašytinio pranešimo 
apie eismo įvykį Norvegijoje ieškovė ne tik aktyviai domėjosi eismo įvykio tyrimu ir užsienio 
draudimo bendrovės atliekamu žalos sureguliavimo procesu, bet ir reikalavo atsiųsti policijos 
ataskaitą apie eismo įvykį, pageidavo gauti išsamią informaciją apie įvykį, jo tyrimą ir vertinim ą 
pagal Norvegijoje galiojančius įstatymus ir jų taikymą praktikoje, domėjosi galimybe sumažinti 
kompensacijos dydį.  
13. Atsižvelgdamas į įrodymus dėl Norvegijoje galiojan čio motorinių transporto priemonių 
vairuotojų civilinės atsakomybės reglamentavimp , teismas sprend ė, kad atsakovui, kaip 
transporto priemonės valdytojui, dėl 2007  m. birželio 22 d. eismo įvykio metu dviratininkui 
O. K. padarytos žalos atsirado civilinė atsakomybė  ir ieškov ė, kaip atsakovo civilinės 
atsakomybės draudik ė, pagrįstai išmokėjo  užsienio draudimo bendrovės apskaičiuotą draudimo 
išmoką.   
14. Teismas, nagrinėdamas a tsakov o prašymą taikyti ieškinio senatį , nurodė,  kad nagrinėjamu 
atveju ieškinio reikalavimams taikytinas sutrumpintas vienerių metų ieškinio senaties terminas . 
Teismas nustatė , kad ieškov ė savo atstovui (korespondentui) Norvegijoje, administravusiam 
draudžiamąjį įvykį ir apskaičiavusiam nukentėjusiajam išmokėtinas sumas, per šešis kartus 
pervedė  56 313,28 Eur (194 438,49 Lt): 2008  m. lapkričio 26 d. – 3377,39 Eur (11  661,45 Lt) ; 
2009  m. kovo 19 d. – 1889,12 Eur (6522,75 Lt) ; 2010  m. gruodžio 29 d. – 10 000 Eur 
(34 528 Lt); 2011  m. sausio 28 d. – 2735,87   Eur (9446,41  Lt); 2011  m. rugpjūčio 10 d. – 
4310,90 Eur (14  884,68 Lt) ; 2011  m. spalio 18 d. – 34 000 Eur (117  395,20  Lt). Teismas 
nustatė, kad atsakovas A. B. ir jo sutuoktinė 2009  m. sausio 22 d. – 2012  m. gegužės 2 d. į AB 
„Lietuvos draudimas“ sąskaitą  sumokėjo 12  908,65 Lt  (3738,60 Eur)  ir kad pagal ieškovės 
2010  m. gruodžio 29 d., 2011  m. sausio 28 d., 2011  m. rugpjūčio 1 0 d. atliktus mokėjimus 
atsakovas liko skolingas 2500  Lt (724,05 Eur) . Teismas laikė , kad i eškovė , papildomai 2011  m. 
spalio 18 d. išmokė jusi 34 000 Eur (117  395,20  Lt), praleido ieškinio senatį dėl 20 proc. šios 
sumos ( 6800 Eur , arba 23 479,04 Lt ) priteisimo  iš atsakovo . Teismas ieškinio daliai dėl 
6800  Eur (23 479,04 Lt) draudimo išmokos bei 5 proc. dydžio metinių palūkanų už šią sumą 
priteisimo  taikė ieškinio senatį ir šią ieškinio dalį atmetė . Teismas sprendė, kad vienerių metų 
ieškini o senaties termino dėl nesumokėtos 2500 Lt (724,05 Eur) sumos ieškovė nepraleido.  
15. Teismas, įvertinęs įrodymus, laikė, kad ieškovė neįrodė, jog 2008 m. liepos 9 d. išsiuntė 
atsakovui pranešimą pateikti informaciją apie įvykio aplinkybes, o  atsakovas į jį neatsakė. 
Teismas konstatavo, kad , nustačius, jog atsakovo kaltės dėl paaiškinimų nepateikimo į ieškov ės 
paklausimą nėra, jam už tai nekyla civilinė atsakomybė .  
16. Teismas, nustatęs, kad atsakovas per įstatyme nustatytą terminą apie įvykį draudik ei nepranešė , 
laikė, kad to pakanka reikšti reikalavimą dėl draudimo išmokos dalies grąžinimo. Pagal 
TPVCAPDĮ ir Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2004 m. birželio 23 d. nutarimu Nr. 795 
patvirtintų Eismo įvykio metu padarytos žalos nustatymo ir draudimo išmokos mokėjimo 
 4 
 
 
taisyklių  (toliau – ir Taisyklės) nuostatas ieškov ė, reikšdama reikalavimą dėl 20 proc. d raudimo 
išmokos grąžinimo, turi įrodyti tik patį nepranešimo apie eismo įvykį per 3 darbo dienas faktą. 
Atsakovas , siekdamas, kad nebūtų pritaikytos nurodytos sankcijos, pagal Taisyklių 60.5 punktą 
privalo įrodyti, kad apie draudžiamąjį įvykį atsakinga draudik ė sužinojo laiku arba kad 
nepranešimas apie draudžiamąjį įvykį neturėjo įtakos atsakingo s draudik ės pareigai išmokėti 
draudimo išmoką.  
17. Šioje byloje nustatytos aplinkybės patvirtina, kad apie draudžiamą įvykį atsakinga draudik ė 
sužinojo tik po metų, iš atstovo Norvegijoje, kuriam apie įvykį pranešė ne atsakovas, o 
nukentėjusiojo advokatai, reikalaudami atlyginti žalą. Atsakovas nurodė, kad jis nebuvo 
pripažintas kaltu dėl eismo įvykio, todėl jam nekilo pareiga pranešti draudik ei. Tačiau pagal 
TPVCAPDĮ  12 straipsnio 1 dalies 5 punktą, apie eismo įvykį reikia pranešti draudikui ir tuo 
atveju, kai neaišku, kuris eismo dalyvis yra dėl jo atsakingas. Teismo vertinimu, atsakovas pats 
negalėjo tinkamai nuspręsti, kuris iš eismo įvykio d alyvių (jis ar dviratininkas) yra dėl jo 
atsakingas .  
18. Teismas sprend ė, kad ieškinio reikalavimas dėl 2500 Lt (724,05 Eur)  dalies išmokėtos draudimo 
išmokos  grąžinimo yra tenkintinas. Teismas, nustatęs, kad dėl 2007 m. birželio 22 d. eismo 
įvykio metu dvira tininkui padarytos žalos atsirado atsakovo civilinė atsakomybė  ir kad i eškov ė 
turėjo pagrindą pareikalauti 20 proc. išmokėtos draudimo išmokos  grąžinimo , atmetė 
priešieškinį.  
19. Kauno apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, išnagrinėjusi bylą pagal 
ieškovės AB „Lietuvos draudimas“ ir atsakovo A. B. apeliacinius skundus , 2015 m. gruodžio 23 
d. nutartimi Kauno apylinkės teismo 2015 m. gegužės 12 d. sprendimo dalį dėl ieškinio ir 
priešieškinio paliko nepakeistą, pakeitė Kauno apylinkės teismo 2015 m. gegužės 12  d. 
sprendim o dalį dėl bylinėjimosi išlaidų.   
20. Kolegija sutiko su pirmosios instancijos teismo išvadomis.  
 
III. Kasacini o skund o ir atsiliepimo į j į teisiniai argumentai  
 
21. Kasaciniu skundu  atsakovas A. B. prašo panaikinti Kauno apygardos teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegij os 2015 m. gruodžio 23 d. nutart į ir Kauno apylinkės teismo 2015  m. 
gegužės 12 d. sprendim ą, priimti naują sprendimą – ieškinį atmesti, priešieškinį tenkinti, 
priteisti bylinėjimosi išlaidų atlyginimą . Kasacinis skunda s grindžiamas šiais argumentais:  
21.1. Dėl kilusio eismo įvykio atsakovas nėra kaltas ir dėl to ginčo nėra. Įtariamuoju dėl 
avarijos buvo pripažintas būtent dviratininkas. Dėl šios priežasties atsakovas nepažeidė ir 
negalėjo pažeisti TPVCAPD Į 12 straipsnyje, Draudimo sutarties 2.5.6 punkte nustatytos 
pareigos pranešti per 3 dienas apie eismo įvykį. Įstatymo nuostata  „kai neaišku, kuris eismo 
dalyvis yra dėl jo atsakingas“ reiškia subjektyvų eismo dalyvio (vairuotojo) supratimą, ar 
yra aiškus eismo įvykio kaltininkas. Jeigu pagal eismo įvykio faktines aplinkybes 
vairuotojui yra aišku, kad jis nėra atsakingas dėl eismo įvykio, tai jam ne atsiranda pareiga 
pranešti apie eismo įvykį draudikui.  Būtent ieškov ei tenka pareiga įrodyti, ar atsako vas 
buvo atsakingas dėl eismo įvykio , ar atsakov ui galėjo būti neaišku, kuris eismo dalyvis yra 
dėl jo atsakingas. Šios aplinkybės byloje nebuvo įrodytos.  
21.2. Atgręžtinis reikalavimas gali būti patenkintas tik nustačius, kad asmuo, reikalaujantis 
sumos grąžinimo, pagrįstai ją išmokėjo (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2014 m. lapkričio 
13 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-495/2014). Kadangi byloje esantys duome nys 
patvirtina, jog eismo įvykis Norvegijos policijos buvo pripažintas nelaimingu atsitikimu, 
t. y. pagal Norvegijos teisės aktų komentarus vertinama s kaip „neišvengiama s“, tai šiuo 
 5 
 
 
atveju kyla objektyvioji atsakomybė, kuri negali būti taikoma asmeniui (va iruotojui) ir gali 
būti taikoma tik draudikui , todėl i eškovė neturi regreso teisės į atsakovą.  Teismai priėmė 
sprendimus, remdamiesi tik ieškovės pateiktais užsienio draudimo bendrovės dokumentais , 
neatsižvelgdami , kad šie  prieštara uja pateikt iems  Norvegij os teisės išaiškinim ams, 
neatsižvelgdami į atsakovo paaiškinimus ir teikiamus įrodymus (Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo 2011 m. rugpjūčio 8 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-340/2011; kt.).  
21.3. Ieškovė pateikė tik įrodymus, kad draudimo išmoką yra išmokėjus i draudimo bendrovei, 
tačiau nepateikė įrodymų , kad išmokėjo  draudimo išmok ą nukentėjusiam asmeniui, kaip 
reikalaujama pagal kasacinio teismo praktiką  (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2014 m. 
lapkričio 13 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-495/2014).  
21.4. Svarbu išaiškinti, kodėl buvo mokama ne vienkartin ė kompensacija, bet net kelios 
draudimo išmokos. Pagal Norvegijos teisės aktus  antrą kartą kompensacija mokama tik 
įrodžius naujas aplinkybes, kad nukentėjusiajam pablogėjo sveikata po pirmosios draudimo 
išmokos išmokėjimo ir tarp šių aplinkybių bei asmens, sukėlusio žalą, neteisėtų veiksmų 
yra priežastinis ryšys. Nagrinėjamu atveju ieškovė išmokėjo 4 draudimo išmokas. Ieškovė 
neįrodė priežastinio ryšio tarp neteisėtų atsakovo veiksmų ir dviratininko sveikat os 
pablogėjimo.  
21.5. Atsakovas yra vartotojas, todėl teismas turėjo būti aktyvus, rinkti įrodymus (Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo 2008 m. gruodžio 23 d. nutartis civilinėje byloje Nr.  3K-7-581/2008; 
kt.). Jei atsiranda  abejonių dėl tam tikrų faktinių aplinkybių egzistavimo, jos turi būti 
vertinamos vartotojo naudai. Ieškovė nepateikė atsakovo civilinės atsakomybės, 
kompensacijos išmokėjimo dviratininkui fakto ir kompensacijos pagrįstumo, užsienio 
draudimo bendrovės kompetencijos vertinant atsakovo veiksmus ir civ ilinę atsakomybę  
patikimų įrodymų , todėl visos abejonės vertinamos atsakovo, kaip vartotojo, naudai, t. y. 
kaip ieškovės neįrodytos faktinės aplinkybės.  
21.6. Atsakovas savo nuolatinę gyvenamąją vietą nuo 2007  m. spalio 26 d. yra deklaravęs 
Norvegijoje. Šias apl inkybes patvirtina byloje esanti pažyma apie gyvenamąją vietą. 
Atsakovas nuolat gyvena, dirba ir reziduoja Norvegijos Karalystėje. Nuolatinės 
gyvenamosios vietos Lietuvoje jis neturi . Ieškinys buvo pateiktas Kauno apylinkės teisme 
pagal bendrąjį teismingum ą – pagal atsakovo gyvenamąją vietą ( Lietuvos Respublikos 
civilinio proceso kodekso (toliau  – ir CPK ) 29 str aipsnis ). Tačiau egzistuojant 
neginčijamoms aplinkybėms dėl atsakovo gyvenamosios vietos Norvegijos Karalystėje, 
Lietuvos Respublikos teismai neturė jo jurisdikcijos spręsti nagrinėjamos bylos. Byla yra 
nagrinėtina Norvegijos Karalystės teismuose. Tai yra absoliutus sprendimo negaliojimo 
pagrindas (CPK  329 straipsnio 2 dalies 6 punktas).  
22. Ieškov ė AB „Lietuvos draudimas“  atsiliepimu į kasacinį skundą prašo  Kauno apygardos teismo 
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegij os 2015 m. gruodžio 23 d. nutart į ir Kauno apylinkės 
teismo 2015  m. gegužės 12 d. sprendim ą palikti nepakeistus,  priteisti bylinėjimosi išlaidų 
atlyginimą . Atsiliepime nurodomi šie argumen tai: 
22.1. Bylą nagrinėję teismai , įvertinę byloje esančius įrodymus , padarė pagrįstą išvadą, kad 
Norvegijos policijos pareigūnai nesprendė atsakovo civilinės atsakomybės dėl eismo įvykio 
klausimo, todėl Norvegijos pareigūnų sprendimas netaikyti atsakovui baudžiamosios ar 
administracinės atsakomybės savaime nereiškia, kad a tsakovui neatsirado civilinė 
atsakomybė dėl eismo įvykio. Bylą nagrinėję teismai pagrįstai konstatavo, kad dėl eismo 
įvykio atsirado pagrindas taikyti atsakovui civilinę atsakomybę.  Atsakovas netinkamai 
aiškina Norvegijos teisės normas. Ieškovės atstovas N orvegijoje administravo eismo įvykį 
ir sprendė, kad atsakovui taikoma griežtoji civilinė atsakomybė.  
 6 
 
 
22.2. Pagal T PVCAPDĮ 12 straipsnio 1 dalies 5 punktą , Draudimo sutarties 2.5.5 punktą apie 
eismo įvykį reikia pranešti draudikui ir tuo atveju, kai neaišku, kuri s eismo dalyvis yra dėl 
jo atsakingas.  
22.3. Bylos nagrinėjimo pirmosios ir apeliacinės instancij os teismuose atsakovas neginčijo 
nukentėjusiajam išmokėtos žalos dydžio ir kitų su žala susijusių aplinkybių. Nerei škęs šių 
argumentų bylą nagrinėjant pirmosios ir apeliacinės instancij os teismuose , atsakovas neturi 
teisės juos reikšti kasacin iame teisme . 
22.4. Atsakovas nepagrįstai teigia, kad bylą nagrinėję teismai pažeidė teismingumo taisyklę. 
Draudimo sutartyje atsakovas nurodė savo nuolatinę gyvenamąją vietą Lietuvoje . Pagal 
Lietuvos Respublikos civilinio kodekso 2 .15 straipsnį sandorio šalys turi teisę raštu 
pasirinkti nuolatinę gyvenamąją vietą sandoriui vykdyti ir iš to sandorio kylančioms 
teisėms įgyvendinti. Bylą nagrinėję teismai tinkamai taikė teismingumą reglam entuojančias 
teisės normas.  
 
Teisėjų kolegija  
 
k o n s t a t u o j a :  
 
IV. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai  
 
Dėl bylos teismingumo  
 
23. Kasaciniame skunde kasatorius (atsakovas ) nurodo, kad jis savo nuolatinę gyvenamąją vietą nuo 
2007 m. spalio 26 d. yra deklaravęs Norvegijos Karalystėje, todėl nagrinėjama byla nėra 
teisminga Lietuvos Respublikos teismams.  
24. Nustatant kilusio ginčo teismingumą aktualus 2007 m. spalio 30 d. Lugane pasirašytos 
Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilin ėse ir komercinėse bylose pripažinimo 
ir vykdymo (toliau  – Lugano konvencija) nuostatų taikymo klausimas.  
25. 2007 m. spalio 30 d. Lugane Europos Bendrija, Danijos Karalystė, Islandijos Respublika, 
Norvegijos Karalystė ir Šveicarijos Konfederacija sudarė Konve nciją dėl jurisdikcijos ir teismo 
sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, ji Europos Bendrijai 
įsigaliojo 2010 m. sausio 1 d.   
26. 2007 m. Lugano  konvencija galioja Lietuvai kaip Europos Sąjungos valstybei narei, todėl 
teismas, nustatydamas nagrinėjamos civilinės bylos, kurioje atsakovas yra Lietuvos Respublikos 
pilietis, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Norvegijos Karalystėje, jurisdikciją privalo 
vadovautis 2007  m. Lugano konvencijos nuostatomis ( CPK  780 straipsnis).  
27. Remiantis Lietuvos Aukščiausiojo Teismo formuojama praktika  (žr. Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo 2012  m. gruodžio 19 d. nutart į civilinėje byloje Nr. 3K -3-574/2012 ), Lugano  
konvencijos tikslas – išspręsti tarptautinės teismų jurisdikcijos klausimus, palengvinti teismo 
sprendimų pripažinimą ir sukurti operatyvią procedūrą, užtikrinančią teismo sprendimų, 
autentiškų dokumentų ir teismo susitarimų vykdymą Susitariančiosiose šal yse. Lugano 
konvencija iš esmės išplečiamas 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 44/2001 
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 
(reglamentas „Briusel is I“) nustatytų principų taikymas tar p Konvencijos Susitariančiųjų šalių – 
 7 
 
 
Europos Sąjungos (visos valstybės narės, išskyrus Daniją, Konvencijoje vadinamos – 
Konvencijos privalančiomis laikytis valstybėmis), Laisvosios prekybos asociacijos narių – 
Norvegijos Karalystės, Islandijos Respublikos  ir Šveicarijos Konfederacijos, bei Danijos 
Karalystės. Konvencijos struktūra pagrįsta reglamento „Briusel is I“ principais, joje atkartojama 
dauguma šio reglamento nuostatų. Nors Lugano konvencija neturi poveikio tam, kaip ES 
valstybės narės aiškina ir tai ko reglamentą „Briusel is I“, tačiau šios konvencijos privalančios 
laikytis valstybės pasirašė 2 protokolą dėl vienodo konvencijos aiškinimo. Šiuo protokolu 
Susitariančiosios valstybės susitarė užkirsti kelią skirtingam aiškinimui bei užtikrinti kuo 
vienode snį Lugano konvencijos ir reglamento „Briusel is I“ nuostatų, kurios iš esmės 
atkartojamos Lugano konvencijoje, aiškinimą.  
28. Aiškinant bei taikant 2007 m. Lugano konvencijos nuostatas, atsižvelgtina ir į tai, kad ši 
konvencija pakeitė 1988 m. Lugano konvencij ą (1988 m. rugsėjo 16 d. Europos Bendrija, 
Islandijos Respublika, Norvegijos Karalystė ir Šveicarijos Konfederacija pasirašė tarptautinį 
susitarimą dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir 
vykdymo), kuria buvo i šplėstas 1968 m. rugsėjo 27 d. Briusel io konvencijos (toliau – 1968 m. 
Briusel io konvencija), iki reglamento „Briusel is I“ priėmimo reglamentavusios tuos pačius 
klausimus tarp Europos Bendrijų valstybių narių, taisyklių taikymas Islandijoje, Norvegijoje ir  
Šveicarijoje. Taigi 1988 m. Lugano konvencija buvo lygiavertė 1968 m. Briusel io konvencijai 
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose.  Lugano konvencijos 
2 protokolo 1 straipsnyje nustatyta, kad bet kuris šią konvenciją taikan tis ir aiškinantis teismas 
tinkamai atsižvelgia į principus, nustatytus susijusiuose sprendimuose dėl atitinkamos ( -ų) 
nuostatos ( -ų) arba kurios ( -ių) nors kitos ( -ų) panašios ( -ių) 1988 m. Lugano konvencijos ir šios 
konvencijos 64 straipsnio 1 dalyje nur odytų dokumentų (reglamento „Briusel is I“, 1968 m. 
Briusel io konvencijos), kuriuos priėmė šios konvencijos privalančių laikytis valstybių teismai 
arba Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, nuostatos ( -ų). Taigi aiškinant ir taikant Lugano  
konvencijos nuostatas taip pat turi būti remiamasi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau 
– Teisingumo Teismas ) sprendimais, priimtais bylose, kuriose buvo aiškinamas ir taikomas 
reglamentas „Briusel is I“ ar 1968 m. Briusel io konvencija (Lietuvos Aukš čiausiojo Teismo 
2012  m. gruodžio 19 d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-574/2012).  
29. Pagal 2007 m. Lugano konvencijos 2 straipsnio 1 punktą Susitarianč iojoje valstybėje nuolatinę 
gyvenamąją vietą turintiems asmenims, kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos 
valstybės teismuose. Lugano konvencijos 24 straipsnyje nustatyta „nebylaus susitarimo“ dėl 
jurisdikcijos taisyklė, pagal kurią be jurisdikcij os, kylančios iš kitų šios konvencijos nuostatų, 
jurisdikciją turi šios konvencijos privalančios laikytis valstybės teismas, į kurį atvyksta 
atsakovas. Ši taisyklė netaikoma, jeigu atsakovas atvyksta į teismą dėl jurisdikcijos užginčijimo 
arba jeigu pagal 22 straipsnį kitas teismas turi išimtinę jurisdikciją.  Analogiška jurisdikcijos 
taisyklė įtvirtinta reglamento „Briusel is I“ 24 straipsnyje, pagal kurį jurisdikcija suteikiama, 
išskyrus šios nuostatos išimtis, valstybės narės teismui, į kurį atvyksta atsak ovas.  
30. Kaip minėta, aiškinant Lugano konvencijos „nebylaus susitarimo“ dėl jurisdikcijos taisyklę, 
privalu atsižvelgti į Teisingumo Teism o pateiktus reglamento „Briusel is I“ 24 straipsnio 
taikymo išaiškinimus.  
31. Remiantis Teisingumo Teism o formuojama praktika, Reglamento Nr.  44/2001 24  straipsnio 
pirmame sakinyje įtvirtinta jurisdikcijos taisyklė, grindžiama atsakovo atvykimu į teismą, 
taikoma visose bylose, kuriose teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcija neatsiranda kitų šio 
reglamento nuost atų pagrindu. Ši nuostata taikoma ir tada, kai ieškinys teisme pareiškiamas 
nesilaikant šio reglamento nuostatų, ir reiškia, kad atsakovo atvykimas į teismą gali būti 
laikomas nebyliu sutikimu su teismo, kuriame pareikštas ieškinys, jurisdikcija, vadinasi,  ir 
susitarimu dėl jo jurisdikcijos ( Teisingumo Teismo  2010  m. gegužės 20  d. sprendimo byloje 
ČPP Vienna Insurance Group , C-111/09, 21  punktas; 2014 m. vasario 27 d. sprendimo byloje 
 8 
 
 
Cartier parfums -lunettes ir Axa Corporate Solutions assurances , C-1/13, 34 punktas;  2016 m. 
kovo 17 d. sprendimo byloje Taser International , C-175/15, 21 punktas ). 
32. Reglamento Nr.  44/2001 24  straipsnio antrame sakinyje nu rodytos  šios bendrosios taisyklės 
išimtys. Jame nustatyta, kad nebylaus susitarimo dėl teismo, į kurį kreipt asi, jurisdikcijos nėra, 
jei atsakovas pareiškia jurisdikcijos neturėjimu grindžiamą prieštaravimą ir taip išreiškia savo 
valią nepripažinti to teismo jurisdikcijos arba jei tai yra bylos, dėl kurių 22  straipsnyje 
numatytos išimtinės jurisdikcijos taisyklė s (žr. minėto sprendimo ČPP Vienna Insurance Group  
22 punktą; sprendimo Cartier parfums -lunettes ir Axa Corporate Solutions assurances 
35 punktą; sprendimo Taser International 22 punktą ). 
33. Teisingumo Teismas taip pat yra išaiškinęs, jog iš Briusel io konvencijos 18  straipsnio, t.  y. 
nuostatos, kuri iš esmės identiška Reglamento Nr.  44/2001 24  straipsniui, tikslo išplaukia, kad, 
jeigu tai nebuvo padaryta prieš pateikiant atsikirtimus dėl bylos esmės, jurisdikcija bet kuriuo 
atveju negali būti ginčijama (nustatoma) po to, kai pateikiamos pastabos, kurios pagal 
nacionalinę proceso teisę laikytinos pirmaisiais teismui, į kurį kreiptasi, skirtais gynybos 
argumentais ( Teisingumo Teismo 1981  m. birželio 24  d. sprendimo byloje Elefanten Schuh , 
150/80, 16  punkta s; 2013  m. birželio 13  d. sprendimo byloje Goldbet Sportwetten , C-144/12, 
37 punktas).  
34. Ieškovas ir teismas, į kurį kreiptasi, iš pirmųjų atsakovo pateiktų gynybos argumentų turi aiškiai 
suprasti, kad jais siekiama užginčyti jurisdikciją (žr. minėto sprendi mo Elefanten Schuh 14 ir 
15 punktus).  
35. Byloje nustatyta, kad atsakovas teikė procesinius dokumentus (pvz., prieštaravimus dėl 
įsakymo, atsiliepimą į ieškinį, priešieškinį), buvo atstovaujamas advokato.  Atsakovas iš esmės 
ginčijo ieškovės reikalavimą, tačiau  nereiškė prieštaravimo dėl teismo, kuriame pareikštas 
ieškinys, jurisdikcijos. Tik pareikšdamas kasacinį skundą atsakovas pirmą kartą užginčijo 
Lietuvos Respublikos teismų jurisdikciją, motyvuodamas tuo, kad savo nuolatinę gyvenamąją 
vietą yra deklaravęs Norvegijos Karalystėje.  
36. Apibendrinant tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad nagrinėjamoje byloje Lietuvos Respublikos 
teismai turi jurisdikciją pagal Lugano konvencijos 24  straipsnį, nes pateikdamas atsiliepimą į 
ieškinį atsakovas neginčijo teismo, kuriam e pareikštas ieškinys , jurisdikcijos ir atvyko į teismą, 
kaip tai suprantama pagal šį straipsnį (t.  y. kai atitinkami procesiniai veiksmai byloje atliekami 
paties atsakovo arba jo įgalioto teisinio atstovo).  
 
Dėl vartojimo teisinių santykių  
 
37. Transporto priemon ės valdytoj o civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartis – 
privaloma imperatyviųjų teisės normų reguliuojama sutartis. Draudėjai turi pareigą apdrausti 
savo civilinę atsakomybę, o draudikai negali atsakyti jos sudarymu suinteresuotam asmeniu i, 
nes transporto priemonės valdytojo civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutartis yra 
viešoji sutartis ( CK 6.161  straipsnis). Tai prisijungimo būdu sudaroma sutartis, kuri pagal 
sandorio šalis ir jo sudarymo tikslus tam tikrais atvejais gali būti kvalifikuojama ir kaip 
varto jimo sutarti s (CK 1.39 straipsnio 1 dalis – redakcija, galiojusi iki 2014 m. birželio 13 d.; 
CK 6.2281 straipsnio 1 dalis).  
38. CK 1.39  straipsnio 1 dalyje (redakcija, galiojusi iki 2014 m. birželio 13 d.) vartotojas 
apibrėžiamas kaip fizinis asmuo, kuris sudaro sutartį su vartotojo verslu ar profesija nesusijusiu 
tikslu, t. y. vartotojo asmeniniams, šeimos, namų ūkio poreikiams tenkinti.  Šiuo metu galiojanti 
CK 6.2281 straipsnio 2 dalies redakcija nustato, kad vartotojas – fizinis asmuo, su savo verslu, 
prekyba, amatu ar profesija nesusijusiais tikslais (vartojimo tikslais) siekiantis sudaryti ar 
 9 
 
 
sudarantis sutartis.  Vartotojo sąvoka detalizuojama Vartotojų teisių apsaugos įstatymo 
2 straipsnio 15 dalyje (redakcija, galiojusi iki 2012 m. liepos 1 d.), kurioje nustatyta, kad 
vartotojas – fizinis asmuo, kuris pareiškia savo valią pirkti, perka ir naudoja prekę ar paslau gą 
asmeniniams, šeimos, namų ūkio poreikiams, nesusijusiems su verslu ar profesija, tenkinti.  
39. Kasacinis teismas yra išaiškinęs, kad jeigu fizinis asmuo prekes ar paslaugas vartoja verslo ar 
profesijos tikslais, tokiu atveju jo teisės negali būti ginamos ka ip vartotojo. Tik tuo atveju, kai 
vartotojas yra fizinis asmuo ir prekes ar paslaugas vartoja asmeniniams, šeimos, namų ūkio 
poreikiams tenkinti, jo teisės ir teisėti interesai ginami kaip silpnesniosios sutarties šalies 
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2008  m. gruodžio 1  d. nutartis civilinėje byloje Nr. 3K -3-
579/2008; kt.).  
40. Taigi, kai transporto priemonės valdytojo civilinės atsakomybės privalomojo draudimo sutarties 
šalis yra fizinis asmuo, kuris draudimo paslaugas perka asmeniniams, savo šeimos ar namų ūk io 
poreikiams, nesusijusiems su verslu, profesija ar amatu, tenkinti (kaip nagrinėjamu atveju), jis 
yra vartotojas vartotojų teisės prasme.  
41. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo praktikoje konstatuota, kad  draudėjas, sudarydamas 
privalomojo civilinės atsakomybės d raudimo sutartį, prisiima tam tikrus įsipareigojimus. Be 
draudimo įmokos mokėjimo, jis taip pat įsipareigoja draudžiamojo įvykio atveju 
bendradarbiauti su draudiku, jį apie įvykį informuoti nustatytais terminais, teikti visą jam 
prieinamą ir draudikui reik alingą informaciją. Taigi draudėjas nuo sutarties sudarymo momento 
žino, kad jis dalyvauja draudimo teisiniuose santykiuose, pagal kuriuos jis įgyja ne tik garantiją, 
kad jam sukėlus eismo įvykį jo sukelta žala bus atlyginta, bet ir pareigų, kurias jis tai p pat 
įsipareigoja vykdyti pagal draudimo sutartį. Draudėjas nesirūpina, kaip ir kokiu būdu draudikas 
atlygins žalą už eismo įvykį, įvykusį ne toje valstybėje narėje, kurioje jis gyvena, arba tuo 
atveju, jei eismo įvykio metu jo nuolatinės gyvenamosios vie tos valstybėje nukentėtų asmuo iš 
kitos ES valstybės narės; šios žalos administravimas ir atlyginimas yra draudiko pareiga. Tačiau 
tuo atveju, kai draudikas nustato, kad draudėjas nesilaikė savo pareigų pagal privalomojo 
civilinės atsakomybės draudimo suta rtį, jis taip pat įgyja teisę reikalauti atlyginti žalą (grąžinti 
dalį draudimo išmokos) iš draudėjo ( Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2012  m. lapkričio 28 d. 
nutartis civilinėje byloje Nr. 3K-3-499/2012). Nors ginčo sutarties šalis yra fizinis asmuo 
(vartotojas), tai nepanaikina jo iš  privalomo transporto priemonių draudimo sutarties kylančios 
pareigos bendradarbiauti ir laikytis sutartimi prisiimtų įsipareigojimų.   
 
Dėl taikytinos teisės ir įrodymų vertinimo  
 
42. Atsižvelgiant į tai, kad eismo įvykis įvy ko Norvegijoje, byloje taikoma šalies, kurioje dėl įvykio 
tiesiogiai patirta žala, teisė. Byloje nėra ginčo, kad a tsakovo civilinės atsakomybės pagrindas, 
sąlygos ir apimtis yra nustatomi remiantis Norvegijos teisės normomis.  
43. Bylą nagrinėję teismai, vertindami byloje pateiktus įrodymus, pagrindžiančius Norvegijos teisės 
turinį, pagrįstai sprendė, kad  Norvegijos kompensavimo tvarkos vadove aptarti motorinių 
transporto priemonių valdytojų atsakomybės atsiradimo pagrindai, bendrieji ir specialieji 
princi pai, nukentėjusiojo vaidmens vertinimas, taip pat užsienio draudimo bendrovės pateikta 
informacija bei įrodymai leido ieškov ei vertinti, kad pagal Norvegijos teisę ir jos taikymo 
praktiką ieškov ės atstov ė užsienio draudimo bendrovė  AFES  tinkamai sprendė at sakovo 
civilinės atsakomybės klausimus ir priėjo prie pagrįstos išvados dėl jos buvimo, taip pat kad 
ieškov ės atstovas tinkamai, pagal turimus įrodymus ir tokių situacijų sprendimo praktiką 
įvertino atsakovo kaltės laipsnį bei priėmė pagrįstą sprendimą dėl  draudimo išmokos mokėjimo.  
44. Byloje pateikti įrodymai dėl Norvegijoje galiojan čio teisin io reglamentavim o yra pakankami, o 
teismai pagrįstai sprendė, kad atsakovui, kaip transporto priemonės valdytojui, dėl eismo įvykio 
 10 
 
 
metu dviratininkui padarytos žalos a tsirado civilinė atsakomybė, todėl ieškov ė, kaip atsakovo 
civilinės atsakomybės draudik ė, pagrįstai išmokėjo užsienio draudimo bendrovės apskaičiuotą 
draudimo išmoką.  
45. Nors policija atsakov o nepripažin o kaltu dėl eismo įvykio, remiantis byloje nustatytomis  
faktinėmis aplinkybėmis, jo draudik ei (ieškov ei) kilo pareiga atlyginti eismo įvykio metu 
nukentėjusiam dviratininkui žalą, kadangi , remiantis Norvegijoje galiojančiu teisiniu 
reguliavimu, tokiais atvejais, kai asmuo yra partrenkiamas automobilio, automob ilio 
vairuotojams taikoma griežtoji atsakomybė (atsakomybė be kaltės) ir jie laikomi atsaking ais dėl 
eismo įvykio.  
46. Pažymėtina, kad , priešingai negu teigiama kasaciniame skunde, nagrinėjamoje byloje taikytinos 
bendrosios įrodymų vertinimo taisyklės, suformu luotos Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 
praktikoje. Faktą galima pripažinti įrodytu, jeigu byloje esančių įrodymų tyrimo ir vertinimo 
pagrindu susiformuoja teismo įsitikinimas, kad tam tikros aplinkybės, susijusios su ginčo 
dalyku, egzistuoja arba neegzistuoja (CPK 176 straipsnio 1 dalis). Įrodymų vertinima s pagal 
CPK 185 straipsnį reiškia, kad bet kokios ginčui išspręsti reikšmingos informacijos įrodomąją 
vertę nustato teismas pagal vidinį savo įsitikinimą. Kasacinis teismas ne kartą savo nutartyse yra 
pabrėžęs, kad teismai, vertindami šalių pateiktus įrody mus, remiasi įrodymų pakankamumo 
taisykle, o išvada dėl konkrečios faktinės aplinkybės egzistavimo daroma pagal vidinį teismo 
įsitikinimą, grindžiamą visapusišku ir objektyviu visų reikšmingų bylos aplinkybių 
išnagrinėjimu (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2010 m. balandžio 8 d. nutartis  civilinėje byloje  
Nr. 3K -3-155/2010;  2011  m. vasario 7  d. nutartis  civilinėje byloje Nr.  3K-3-35/2011; 2011  m. 
spalio 18  d. nutartis  civilinėje byloje  Nr. 3K-3-396/2011; kt.). Teismas turi įvertinti ne tik 
kiekvieno įrodymo įr odomąją reikšmę, bet ir įrodymų visetą, ir tik iš įrodymų visumos daryti 
išvadas apie tam tikrų įrodinėjimo dalyku konkrečioje byloje esančių faktų buvimą ar nebuvimą  
(Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2008  m. vasario 15 d. nutartis civilinėje byloje  Nr. 3K-3-
98/2008; 2010  m. lapkričio 2  d. nutartis  civilinėje byloje Nr. 3K -3-428/2010; 2011  m. rugpjūčio 
8 d. nutartis  civilinėje byloje  Nr. 3K-3-340/2011; kt.). Dėl įrodymų pakankamumo ir 
patikimumo turi būti sprendžiama kiekvienu konkrečiu atveju. Įrodymų pa kankamumas byloje 
reiškia, jog įrodymai neprieštarauja vieni kitiems ir jų visuma leidžia daryti pagrįstą išvadą apie 
įrodinėjamų faktinių aplinkybių buvimą (žr. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2007 m. sausio 4 d. 
nutartį civilinėje byloje  Nr. 3K -3-150/2007;  kt.). Kasacinio skundo argumentai nepagrindžia, 
kad teismai, vertindami įrodymus, nukrypo nuo nurodytos kasacinio teismo praktikos.  
47. Pagal kasacinio teismo praktiką atgręžtinis reikalavimas gali būti patenkintas tik nustačius, kad 
asmuo, reikalaujantis su mos grąžinimo, pagrįstai ją išmokėjo, remdamasis jo pareigą 
nustatančiais teisės aktais, ir tik tokios apimties, kokio dydžio žala buvo realiai padaryta kaltojo 
asmens veiksmais (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2014 m. lapkričio 13 d. nutartis civilinėje 
byloje Nr. 3K -3-495/2014). Teismai, įvertinę byloje esančius įrodymus, nustatė, kad draudikas, 
remdamasis Norvegijos teisės aktais, pagrįstai išmokėjo draudimo išmoką nukentėjusiajam , ir 
nenus tatė, kad atsakovo veiksmais realiai buvo padaryta kitokio dydžio ž ala. Fakto klausimai 
nėra kasacijos dalykas (CPK 353 straipsnio 1 dalis). Pažymėtina, kad kasacinio skundo 
argumentai dėl atsakomybės be ka ltės ir su kalte taikymo pagal Norvegijos teisės aktus šių 
teismų išvadų nepaneigia.  
 
Dėl pareigos informuoti apie eismo įvykį ir šios pareigos neįvykdymo pasekmių  
 
48. Draudėjo prievolė grąžinti draudikui eismo įvykio metu nukentėjusiam asmeniui išmokėtos 
draudimo išmokos dalį atsiranda transporto priemonės draudimo sutarčiai taikytinos teisės 
pagrindu, nagrinėjamos bylos atveju – pagal Lietuvos Respublikos teisę. Ieškov ė siekia 
 11 
 
 
išreikalauti išmokėtų draudimo išmokų dalį iš transporto priemonės valdytojo remdamasi 
TPVCAPDĮ 12 straipsnio 1 dalies 5 punkt u, 22 straipsnio 2 dali mi.  
49. Pagal TPVCAPDĮ  12 straipsnio 1 dalies 5 punktą (2007 m. gegužės 17 d. įstatymo Nr.  X-1137 
redakcija) į vykus eismo įvykiui, su juo susijęs  transporto priemonės valdytojas privalo  per 
3 darbo dienas nuo eismo įvykio dienos raštu pranešti draudikui, apdraudusiam jo civilinę 
atsakomybę, apie eismo įvykį, dėl kurio jis yra atsakingas, išskyrus atvejus, kai pranešti apie 
eismo įvykį jis negali dėl svarbių priežasčių, taip pat pateikti draudikui eismo įvykio dalyvių 
pasirašytą deklaraciją ar kitą eismo įvykio dalyvių pasirašytą d okumentą apie įvykio aplinkybes. 
Apie eismo įvykį reikia pranešti draudikui, apdraudusiam jo civilinę atsakomybę, ir tuo atveju, 
kai neaišku, kuris eismo dalyvis yra dėl jo atsakingas . 
50. Taigi pagal nurodytą teisės normą privalu pranešti draudikui, apdraudus iam eismo dalyvio 
civilinę atsakomybę, apie eismo įvykį, dėl kurio jis yra atsakingas, t.  y. kai yra eismo įvykio 
dalyvių pasirašyta deklaracija ar už eismo įvykio tyrimą atsakingų institucijų išvada, kas 
atsakingas dėl šio eismo įvykio, taip pat tais atve jais, kai  neaišku, kuris eismo dalyvis yra dėl jo 
atsakingas, t.  y. kai nėra eismo įvykio dalyvių pasirašytos deklaracijos ir nėra už eismo įvykio 
tyrimą atsakingų institucijų išvados, kuris iš eismo įvykio dalyvių atsakingas už eismo įvykį.  
51. Nagrinėjamu a tveju per 3 darbo dienas nuo eismo įvykio nebuvo aišku, kuris eismo dalyvis yra 
dėl jo atsakingas, nes per 3 darbo dienas nuo eismo įvykio atsakovas neturėjo nei eismo įvykio 
dalyvių pasirašytos deklaracijos, nei už eismo įvykio tyrimą atsakingų institucij ų išvados, kad 
už eismo įvykį yra atsakingas dviratininkas. Pažymėtina, kad byloje esančiame Rugaland o 
policijos apygardos 2007  m. birželio 25 d. (po 3 darbo dienų nuo eismo įvykio) surašytame 
eismo įvykio protokole tik aprašytas eismo įvykis ir eismo įvyk io dalyvių ir liudytojų 
parodymai, tačiau nėra išvados, kuris iš eismo įvykio dalyvių atsakingas už eismo įvykį. Vien 
tik liudytoj ų parodymai, užfiksuoti eismo įvykio protokole, neteikia  pagrindo daryti išvad ą, kad 
nurodytu protokolu atsakingu už eismo įvy kį policija pripažino dviratinink ą. Taigi per tris darbo 
dienas nuo eismo įvykio kompetentinga institucija nepadarė išvados dėl atsakovo atsakomybės 
dėl eismo įvykio nebuvimo ar dviratininko kaltės buvimo. Pažymėtina, kad tik vėliau, t. y. 
pasibaigus įstat ymu nustatytam pranešimo apie eismo įvykį terminui, policija nustatė, kad 
atsakovas pripažintinas nekaltu, jam neskiriama bauda dėl nelaimingo atsitikimo, byla 
nutrauktina ( Rugaland o policijos apygardos 2014 m. sausio 17 d. raštas).        
52. Teisėjų kolegija  konstatuoja, kad teismai tinkamai taikė ir aiškino teisės normas, spręsdami, kad 
atsakovas pagal TPVCAPDĮ 12 straipsnio 1 dalies 5 punktą (2007 m. gegužės 17 d. įstatymo 
Nr. X-1137 redakcija) privalėjo per 3 darbo dienas apie eismo įvykį pranešti ieškovei , nes 
nebuvo aišku, kuris eismo dalyvis yra dėl jo atsakingas,  tačiau to nepadarė. Draudėjas, laiku 
nepranešęs apie eismo įvykį, pažeidžia ne tik savo pareigą apie įvykį informuoti draudiką 
nustatytais terminais , bet ir pareigas draudžiamojo į vykio atveju bendradarbiauti su draudiku,  
teikti visą jam prieinamą ir reikalingą informaciją. Nepranešęs apie eismo įvykį, draudėjas atima 
galimybę iš draudiko nuo pat pradžių efektyviai dalyvauti tyrime nustatant žalos padarymo 
priežastis ir jos dydį.    
53. Pasekmes už TPVCAPDĮ 12 straipsnio 1 dalies 5 punkte (2007 m. gegužės 17 d. įstatymo 
Nr. X-1137 redakcija) nustatytos pareigos pranešti apie eismo įvykį nevykdymą reglamentuoja 
TPVCAPDĮ 22 straipsnio 2 dalis (2007 m. gegužės 17 d. įstatymo Nr.  X-1137 red akcija), 
kurioje nustatyta, kad jei apdraustos transporto priemonės valdytojas nevykdė ar netinkamai 
vykdė šio įstatymo 12 straipsnyje nustatytas pareigas ar padidino žalą dėl savo kaltės, draudikas 
turi teisę reikalauti grąžinti išmokėtą sumą ar jos dalį iš valdytojo; jei draudėjas nevykdė ar 
netinkamai vykdė draudimo sutartyje nustatytas pareigas, draudikas turi teisę reikalauti, kad 
draudėjas grąžintų išmokėtą sumą ar jos dalį; draudiko reikalaujamos grąžinti sumos dydis  
nustatomas atsižvelgiant į nustat ytų pareigų pažeidimą, priežastinį ryšį su eismo įvykiu, dėl 
pažeidimo ar pareigų nevykdymo atsiradusios žalos dydį, kitas reikšmingas aplinkybes ir į 
Vyriausybės nustatytą Žalos nustatymo ir išmokų mokėjimo tvarką. Pagal Lietuvos Respublikos 
 12 
 
 
Vyriausybės  2004 m. birželio 23 d. nutarimu Nr. 795 patvirtintų Eismo įvykio metu padarytos 
žalos nustatymo ir draudimo išmokos mokėjimo taisyklių (toliau – Taisyklės) (2008 m. vasario 
13 d. nutarimo Nr.  122 redakcija) 60.5 punktą atsakingas draudikas turi teisę reikalauti grąžinti 
išmokėtą sumą ar jos dalį iš valdytojo iki 20 procentų išmokėtos draudimo išmokos, – jeigu 
atsakingas dėl padarytos žalos valdytojas ar jo atstovas nepranešė jo civilinę atsakomybę 
apdraudusiam draudikui ar jo atstovui apie eismo įvykį, dėl kurio jis yra atsakingas, išskyrus 
atvejus, kai įrodoma, kad apie draudžiamąjį įvykį atsakingas draudikas sužinojo laiku arba kai 
nepranešimas apie draudžiamąjį įvykį neturėjo įtakos atsakingo draudiko pareigai išmokėti  
draudimo išmoką. Pagal Taisyklių 63 punktą grąžinamos atsakingam draudikui sumos dydis 
nustatomas atsižvelgiant į nustatytų pareigų pažeidimą, priežastinį ryšį su eismo įvykiu, dėl 
pažeidimo ar pareigų nevykdymo atsiradusios žalos dydį, kitas reikšmingas aplinkybes . Iki 
įsigaliojant 2008  m. vasario 13 d. nutarimo Nr. 122 redakcijai tokios pačios nuostatos buvo 
įtvirtintos Taisyklių 54.5 ir 57 punktuose.  
54. Pagal nurodytus teisės aktus draudėjui per 3 darbo dienas nepranešus apie eismo įvykį draudikas 
gali re ikalauti grąžinti iki 20 proc . išmokėtos draudimo  išmokos, tačiau konkretus grąžintinos 
draudimo išmokos dydis nustatomas , atsižvelgiant į nustatytų pareigų pažeidimą, priežastinį ryšį 
su eismo įvykiu, dėl pažeidimo ar pareigų nevykdymo atsiradusios žalos dydį, kitas reikšmingas 
aplinkybes  (žr., pvz., Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 2013 m. lapkričio 20 d.  nutartį civilinėje 
byloje Nr. 3K -3-584/2013 ). Vertinant grąžintinos išmokos dydį, be kita ko, aktualu ir atsakovo 
nurodytos aplinkybės, kad jis, remdamasis  policijos medžiaga, laikė save neatsakingu dėl eismo 
įvykio. Teisėjų kolegija atkreipia dėmesį į tai, kad atsakovas savo apeliaciniame skunde nurodė 
argumentus dėl reikalaujamos grąžinti draudimo išmokos dydžio, tačiau apeliacinės instancijos 
teismas dėl jų nepasisakė.  
55. Teisėjų kolegija konstatuoja, kad teismai netinkamai aiškino ir taikė teisės normas, 
reglamentuojančias draudimo išmokos dalies grąžinimą , ne nustatė aplinkybių, būtinų 
nagrinėjamam ginčui išspręsti, todėl apeliacinės instancijos teismo nutarties dalis , kuria iš dalies 
tenkintas ieškinys (iš atsakovo priteisiant 724,05 Eur draudimo išmokos) ir atmestas 
priešieškinis, sprendžiant, kad atsakovas privalo grąžinti 20 proc. draudikės išmokėtos  
draudimo išmokos, naikintin a ir ši bylos dalis grąžintina nagrinėti iš naujo, atsižvelgiant į šioje 
nutartyje pateiktus išaiškinimus  dėl grąžintinos sumos dydžio .  
 
Dėl bylinėjimosi išlaidų  
 
56. Kasacinis teismas patyrė 4,18 Eur išlaidų, susijusių su procesinių dokumentų įteikimu (Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo 2016 m. liepos 22 d. pažyma). Kadangi dalis bylos perduotina 
apeliacinės instancijos teismui nagrinėti iš naujo, tai bylinėjimosi išlaidų paskirstymo klausimas 
paliktinas s pręsti šiam teismui (CPK 93 straipsnis).  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija, vadovaudamasi 
Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso 359 straipsnio 1 dalies 5 punktu,  362 straipsni u, 
 
n u t a r i a :  
 
Kauno apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegij os 2015 m. gruodžio 23 d. 
nutarti es dalį, kuria palikta nepakeista Kauno apylinkės teismo 2015 m. gegužės 12  d. sprendimo  
dalis atmesti ieškinį dėl 6800  Eur draudimo išmokos priteisimo, palikti nepake istą. 
 13 
 
 
Kitas Kauno apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2015 m. gruodžio 
23 d. nutarties dal is panaikinti ir perduoti šią bylos dalį apeliacinės instancijos teismui nagrinėti iš 
naujo.  
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra gal utinė, neskundžiama ir įsiteisėja nuo 
priėmimo dienos.  
 
 
Teisėjai   Virgilijus Grabinskas  
 
 
Sigitas Gurevičius  
 
 
Janina Januškienė