Civilinė byla Nr. 3K -7-458-701/2015  
Teisminio proceso Nr.  2-60-3-00080 -2012 -4  
Procesinio sprendimo kategorija 3.6.1.3 (S)  
 
 
 
LIETUVOS AUKŠČIAUSIASIS TEISMAS  
 
N U T A R T I S  
LIETUVOS RESPUBLIKOS VARDU  
 
2015 m. spalio 23 d.  
Vilnius  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus išplėstinė teisėjų kolegija, kurią 
sudaro teisėjai: Gražina Davidonienė, Virgilijus Grabinskas, Sigitas Gurevičius, Rimvydas 
Norkus, Antanas Simniškis (teisėjų kolegijos pirmininkas ir pranešėjas), Jani na Stripeikienė ir 
Dalia Vasarienė,  
 
teismo posėdyje kasacine rašytinio proceso tvarka išnagrinėjo civilinę bylą pagal 
pareiškėjo OAO ,,Gazprom“ kasacinį skundą dėl Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2012 m. gruodžio 17 d. nutarties civilinėje byloje Nr. 2T -90/2012 pagal 
pareiškėjo OAO ,,Gazprom“ prašymą pripažinti ir leisti vykdyti Lietuvos Respublikoje Švedijos 
Karalystės Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo instituto arbitražo tribunolo 2012 m. liepos 31 d. 
sprendimą perž iūrėjimo; suinteresuotas asmuo – Lietuvos Respublika, atstovaujama Lietuvos 
Respublikos energetikos ministerijos.  
 
Išplėstinė teisėjų kolegija  
 
n u s t a t ė :  
 
I. Ginčo esmė  
 
Kasacinėje byloje nagrinėjama dėl užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo 
vykdyti Lietuvos Respublikoje.  
Lietuvos Respublikoje įsteigtos bendrovės AB „Lietuvos dujos“ (toliau tekste – ir 
Bendrovė) akcininkai Rusijos Federacijoje įsteigta įmonė  OAO „Gazprom“ (šiai priklausė 34 proc. 
AB „Lietuvos dujos“ akcijų), Vokietijos Federacinėje Respublikoje įsteigtas juridinis asmuo 
„E.ON Ruhrgas Energy Beteililungs AG“ (šiai priklausė 35,7 proc. AB „Lietuvos dujos“ akcijų) ir 
Lietuvos Respublika (šiai pr iklausė 24,36 proc. AB „Lietuvos dujos“ akcijų), tuo metu 
atstovaujama valstybės įmonės Valstybės turto fondo, 2004 m. kovo 24 d. sudarė akcininkų sutartį, 
kuria įtvirtino šių akcininkų bendrų veiksmų dalyvaujant AB „Lietuvos dujos“ valdyme sąlygas. 
Akcini nkų sutartimi, inter alia , sulygta dėl: įmonės valdymo organų struktūros (sutarties 4.3 
straipsnio 1 dalis), jų rinkimo tvarkos (4.3 straipsnio 2 dalis), AB „Lietuvos dujos“ valdybos narių 
skaičiaus ir jų skyrimo tvarkos (4.3 straipsnio 4 dalis), atšaukimo  (4.3 straipsnio 5 dalis), valdybos 
sprendimų priėmimo tvarkos (4.3 straipsnio 7 dalis), esminių Bendrovės veiklos klausimų, tikslų ir 
jos valdymo gairių (6 straipsnis). Akcininkų sutarties 7.14 straipsnyje (ginčų sprendimas) įtvirtinta 
arbitražinė išlyga.  Ja sutarties šalys sulygo, kad „bet kokie su šia sutartimi ar jos pažeidimu, 

2  
galiojimu, įsigaliojimu ar nutraukimu susiję ginčai, nesutarimai ar prieštaravimai galutinai 
sprendžiami arbitraže pagal Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo instituto taisykles, ar bitražo vieta 
yra Stokholmas, Švedija, arbitrų skaičius – trys (visus skiria Arbitražo institutas), arbitražo kalba – 
anglų kalba“.  
Ieškovė (šioje byloje – suinteresuotas asmuo) Lietuvos Respublika, atstovaujama 
Lietuvos Respublikos energetikos ministerij os, 2011 m. kovo 25 d. Vilniaus apygardos teisme 
pareiškė ieškinį atsakovams AB „Lietuvos dujos“, šios bendrovės valdybos nariams, išrinktiems 
OAO „Gazprom“ teikimu, V . G. ir K. S. bei AB „Lietuvos dujos“ generaliniam direktoriui V . V. 
dėl juridinio asmens  – AB „Lietuvos dujos“ – veiklos tyrimo (Vilniaus apygardos teismo civilinė 
byla Nr. 2 -5031 -302/2011, bylos numeris 2015 metais – Nr. 2 -598-852/2015).  Ieškovė Lietuvos 
Respublika prašė pradėti AB „Lietuvos dujos“ veiklos tyrimą ir, nustačius, kad AB „Lietu vos 
dujos“ ir (ar) jos valdymo organų narių V . G., K. S. ir (ar) V . V. veikla yra netinkama, pašalinti 
nurodytus asmenis iš bendrovės valdymo organų narių, užtikrinti laikiną įmonės valdymą ir 
įpareigoti AB „Lietuvos dujos“ atlikti tam tikrus veiksmus – pradėti derybas su OAO ,,Gazprom“ 
dėl sąžiningos ir teisingos gamtinių dujų įsigijimo kainos nustatymo, derybas vesti sąžiningai, 
siekiant geriausių tiekimo sąlygų ir mažiausios tiekimo kainos bei aukščiausios tranzito paslaugų 
kainos, skelbti bendrovės meti niame pranešime informaciją apie gamtinių dujų tranzito veiklą, 
kiekvienais metais tvirtinti bendrovės valdybos sprendimu gamtinių dujų įsigijimo ir tranzito 
paslaugos teikimo sąlygas, kt. 2011 m. gruodžio 9 d. patikslintu ieškiniu ieškovė patikslino 
pradi niame ieškinyje išdėstytus reikalavimus, be jau nurodytų reikalavimų, teismo prašė taikyti 
kitas CK 2.131 straipsnio 1 dalyje nustatytas poveikio priemones, kurios leistų užtikrinti tinkamą 
AB „Lietuvos dujos“ ir jos valdymo organų (valdybos bei vadovo) ve iklą. Ieškovė teismui 
pateiktuose procesiniuose dokumentuose suformuluotus reikalavimus grindė tuo, kad, jos 
nuomone, Bendrovės valdymo organų nariai, pasinaudodami jiems suteiktais įgaliojimais, galbūt 
veikė ne Bendrovės ir jos visų akcininkų, bet vieno i š pagrindinių Bendrovės akcininkų OAO 
„Gazprom“ naudai ir faktiškai atstovauja OAO „Gazprom“ interesams. Ieškinyje nurodoma, kad 
Bendrovės valdymo organai nesiderėjo su OAO „Gazprom“ dėl gamtinių dujų tiekimo sąlygų 
2011 metams pagerinimo, o 2010 m. gruodž io mėn. Bendrovės valdyba pritarė, kad Lietuvos 
Respublikai gamtinės dujos 2011 metais būtų tiekiamos 2010 metų sąlygomis (nepagerinta 
tiekiamų gamtinių dujų kaina ir kitos sąlygos, be to, realių derybų su OAO „Gazprom“ nebuvo nuo 
2004 metų). Bendrovės val dymo organai, ieškovės teigimu, taip pat nesiderėjo su OAO 
„Gazprom“ dėl rinkos sąlygas atitinkančių gamtinių dujų tranzito kainų nustatymo, todėl Bendrovė 
gamtinių dujų tranzito į Rusijos Federacijos Kaliningrado sritį paslaugą teikė ir teikia mažesne nei  
rinkos kaina ir dėl to galbūt negauna pajamų. Bendrovės resursai (įskaitant darbuotojus) galbūt 
naudojami ne visų akcininkų, o akcininko OAO „Gazprom“ naudai.  
Ieškovas (šioje byloje – pareiškėjas) OAO „Gazprom“ Švedijos Karalystės Stokholmo 
prekybos rūmų  Arbitražo institutui (toliau – ir Arbitražas, Arbitražo institutas) 2011 m. rugpjūčio 
29 d. įteikė prašymą dėl arbitražo prieš Lietuvos Respublikos energetikos ministeriją, veikiančią 
Lietuvos Respublikos vardu. OAO „Gazprom“ teigimu, Lietuvos Respublikos  energetikos 
ministerijos, veikiančios Lietuvos Respublikos vardu, kreipimasis su ieškiniu į Vilniaus apygardos 
teismą pažeidė AB „Lietuvos dujos“ akcininkų 2004 m. kovo 24 d. sudarytos sutarties sąlygas. 
Remdamasis arbitražinio susitarimo egzistavimu, OAO  „Gazprom“ prašė Arbitražo instituto 
nurodyti Lietuvos Respublikos energetikos ministerijai nutraukti Vilniaus apygardos teisme 
pradėtą bylos svarstymą, atlyginti OAO „Gazprom“ nuostolius, patirtus dėl ginčo pateikimo 
svarstyti Lietuvos teismui, ir arbitra žo išlaidas.  
Švedijos Karalystės Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo instituto arbitražo tribunolas 
2012 m. liepos 31 d. sprendimu konstatavo, kad atsakovės Lietuvos Respublikos energetikos 
ministerijos, veikiančios Lietuvos Respublikos vardu, inicijuotas t eisminis ieškinio nagrinėjimas 
Lietuvos teisme iš dalies pažeidė 2004 m. kovo 24 d. akcininkų sutarties arbitražo susitarimą; 
nurodė atsakovei atsisakyti 2011 m. gruodžio 9 d. patikslinto ieškinio, paduoto Vilniaus apygardos 
teismui, 1.1, 1.3 ir 1.4 punktu ose išdėstytų reikalavimų (įpareigoti AB „Lietuvos dujos“ pradėti 
sąžiningas derybas su OAO „Gazprom“ dėl sąžiningos ir teisingos gamtinių dujų įsigijimo kainos, 
3  
gamtinių dujų teikimo tranzito paslaugos teikimo sąlygų bei šias suderėtas sąlygas pateikti tv irtinti 
AB „Lietuvos dujos“ valdybai ir kt.) bei apriboti savo reikalavimą, nurodytą patikslinto ieškinio 
1.6 punkte (taikyti kitas CK 2.131 straipsnio 1 dalyje nurodytas poveikio priemones), 
priemonėmis, kurios nepažeistų akcininkų sutartyje nustatytų tei sių ir pareigų ir kurių atsakovė 
negalėtų reikalauti arbitražo teisme, sušauktame pagal akcininkų sutarties arbitražinę išlygą; 
atmetė ieškinį dėl žalos atlyginimo; paskirstė arbitražo išlaidas apmokėti šalims; nutarė, kad 
kiekviena šalis apmokės savo teis ines išlaidas.  
Pareiškėjas OAO „Gazprom“ kreipėsi į Lietuvos apeliacinį teismą su prašymu pripažinti 
ir leisti vykdyti Lietuvos Respublikoje Arbitražo 2012 m. liepos 31 d. sprendimą. Pareiškėjo 
teigimu, šalys tinkamai sudarė arbitražinį susitarimą, atsako vė (Lietuvos Respublikos energetikos 
ministerija) buvo tinkamai informuota apie arbitražo procesą, išnagrinėtas ginčas visa apimtimi 
patenka į arbitražinio susitarimo ribas. Pareiškėjas įrodinėjo, kad arbitražo institucijos sudėtis ir 
procesas atitiko nust atytus reikalavimus, arbitražo sprendimas yra galutinis, nepanaikintas bei 
nesustabdytas, ginčas yra arbitruotinas, o arbitražo tribunolo priimtas sprendimas neprieštarauja 
viešajai tvarkai.  
 
II. Lietuvos apeliacinio teismo nutarties esmė  
 
Lietuvos apeli acinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 2012 m. gruodžio 
17 d. nutartimi netenkino pareiškėjo OAO „Gazprom“ prašymo. Teisėjų kolegija pažymėjo, kad 
suinteresuotas asmuo Lietuvos Respublika neprašė atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti Arbitražo 
sprendimą 1958 m. Niujorko konvencijos dėl užsienio arbitražų sprendimų pripažinimo ir 
vykdymo (toliau – ir Niujorko konvencija) V straipsnio 1 dalyje įtvirtintais užsienio arbitražo 
sprendimo nepripažinimo pagrindais, kurie tikrinami tik esant a titinkamam šalies prašymui, todėl 
šie pagrindai, nors ir aptarti pareiškėjo OAO „Gazprom“ prašyme, nesvarstytini ir neturi įtakos 
sprendžiant dėl šio arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo vykdyti Lietuvos Respublikoje. 
Teisėjų kolegija nustatė, kad: i eškovė Lietuvos Respublika, atstovaujama Lietuvos Respublikos 
energetikos ministerijos, Vilniaus apygardos teismui ieškinį dėl juridinio asmens veiklos tyrimo 
padavė 2011 m. kovo 25 d., o pareiškėjas OAO „Gazprom“ procesinį dokumentą, kuriame nurodė, 
kad k reipimasis į teismą yra neteisėtas, Arbitražo institutui įteikė 2011 m. rugpjūčio 29 d.; 
Vilniaus apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija civilinėje byloje Nr. 2 -5031 -
302/2011 2012 m. rugsėjo 3 d. nutartimi tenkino Lietuvos Respublikos, a tstovaujamos Lietuvos 
Respublikos energetikos ministerijos, prašymą ir nutarė pradėti AB ,,Lietuvos dujos“ veiklos 
tyrimą, taip pat atmetė atsakovų arbitražine išlyga grindžiamus prašymus sustabdyti bylą ir palikti 
ieškinį nenagrinėtą, motyvuodama tuo, kad  ginčas dėl juridinio asmens veiklos tyrimo 
nepriskiriamas arbitražo kompetencijai. Remdamasi Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2010 m. kovo 16 d. nutartyje, priimtoje civilinėje byloje Aplinkos 
apsaugos ministerijos A plinkos projektų valdymo agentūra v. AB „Požeminiai darbai“, WTE 
Wassertechnik GmbH , bylos Nr. 3K -3-116/2010, suformuluota taisykle, kad ir arbitražas, ir 
teismas yra įgalioti spręsti dėl ginčo arbitruotinumo, tačiau vienu metu negalimi du procesai 
(arbitr ažo ir teismo) dėl to paties dalyko ir tuo pačiu pagrindu, teisėjų kolegija, atsižvelgusi į 
nustatytas aplinkybes, padarė išvadą, kad Arbitražas neturėjo teisės imtis spręsti klausimo, kuris 
jau buvo iškeltas ir nagrinėjamas Vilniaus apygardos teisme, o sp ręsdamas šį klausimą nesilaikė 
Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a) punkto nuostatos ir tai yra pagrindas atsisakyti 
pripažinti Arbitražo sprendimą. Teisėjų kolegija pažymėjo, kad Arbitražas prašomu pripažinti ir 
leisti vykdyti sprendimu nurodė Li etuvos Respublikos energetikos ministerijai, atstovaujančiai 
Lietuvos valstybei, atsisakyti kai kurių reikalavimų, išdėstytų ieškinyje, pareikštame Vilniaus 
apygardos teisme, tuo pagrindu, kad dėl jų kilęs ginčas pagal galiojančią ginčo šalių sudarytą 
arbitražinę išlygą turi būti sprendžiamas arbitraže. Teisėjų kolegijos vertinimu, arbitražo tribunolas 
nusprendė ne tik dėl savo kompetencijos nagrinėti konkretų ginčą arbitraže, bet ir dėl vienos iš 
šalių teisės kreiptis į kitos valstybės nacionalinį teismą t eisminės gynybos, taip ją apribodamas. 
Teisėjų kolegija sprendė, kad prašomu pripažinti ir leisti vykdyti sprendimu Arbitražas ne tik 
4  
apribojo ieškovės teisnumą Lietuvos Respublikos teisme nagrinėjamoje byloje (arbitražinis 
susitarimas nereiškia absoliutau s draudimo kreiptis į bendrosios kompetencijos teismą ar kelti 
ginčą dėl susitarimo ribų), bet ir paneigė nacionalinio teismo kompetenciją spręsti dėl savo 
kompetencijos. Toks arbitražo sprendimas nesuderinamas su teismų nepriklausomumo principu, be 
kita k o, reiškiančiu asmens teisės, kad jo byla būtų išnagrinėta objektyvaus, nešališko ir teisingo 
teismo, užtikrinimą. Nagrinėjamu atveju, teisėjų kolegijos vertinimu, Arbitražo sprendimo 
pripažinimas reikštų, kad Lietuvos Respublikos teritorijoje taptų prival omai vykdomas užsienio 
arbitražo sprendimas, įpareigojantis nacionalinį teismą priimti konkretaus pobūdžio procesinį 
sprendimą konkrečioje byloje, tai būtų tiesiogiai susiję su įtaka dalyvaujančių juridinių asmenų 
teisnumui ir nacionalinio teismo kompetenc ijos ribojimu. Taip būtų pažeisti ne tik asmens teisės į 
teisminę gynybą ir teisingo teismo principai, bet ir suvaržomas valstybės suverenitetas. Teisėjų 
kolegija, konstatavusi, kad tokio arbitražo sprendimo pripažinimas prieštarautų Lietuvos 
Respublikos i r tarptautinei viešajai tvarkai, atsisakė jį pripažinti ir 1958 m. Niujorko konvencijos 
V straipsnio 2 dalies b) punkte nurodytu pagrindu.  
 
III. Kasacinio skundo ir atsiliepimo į kasacinį skundą teisiniai argumentai  
 
Kasaciniu skundu pareiškėjas OAO ,, Gazprom“ prašo panaikinti Lietuvos apeliacinio 
teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2012 m. gruodžio 17  d. nutartį ir priimti naują 
nutartį, patenkinant jo prašymą pripažinti ir leisti vykdyti Arbitražo sprendimą, o jeigu būtų 
nuspręsta nepriim ti nutarties dėl pareiškėjo prašymo patenkinimo, tokiu atveju prašoma perduoti 
bylą iš naujo nagrinėti Lietuvos apeliaciniam teismui. Kasaciniame skunde išdėstyti tokie 
kasacijos pagrindai ir juos pagrindžiantys esminiai argumentai:  
1. Dėl teismo galimybė s remtis Lietuvos teismų informacinėje sistemoje paskelbtais 
neįsiteisėjusiais teismo procesiniais sprendimais.  Lietuvos apeliacinis teismas skundžiamos 
nutarties motyvus ir joje padarytas išvadas grindė Vilniaus apygardos teismo Civilinių bylų 
skyriaus te isėjų kolegijos 2012 m. rugsėjo 3 d. nutartimi, priimta civilinėje byloje Nr. 2 -2884 -
302/2012 (bylos numeris 2015 metais – Nr. 2 -598-852/2015), nors dėl jos buvo paduotas atskirasis 
skundas ir apeliacinės instancijos teismas dar nebuvo priėmęs procesinio s prendimo, taigi ji 
apeliacinio teismo 2012 m. gruodžio 17 d. nutarties priėmimo metu dar nebuvo įsiteisėjusi. 
Vilniaus apygardos teismui priimant minėtą nutartį, kasatorius nedalyvavo, joje dalyvavo kiti nei 
nagrinėjamoje byloje dėl užsienio arbitražo spre ndimo pripažinimo asmenys: AB ,,Lietuvos 
dujos“, V . G., K. S. ir V. V. Todėl Lietuvos apeliaciniam teismui nebuvo teisinio pagrindo remtis 
aptariama Vilniaus apygardos teismo nutartimi, nes ji neturi prejudicinės galios (CPK 182 
straipsnio 2 dalis). Kasato rius pažymi, kad, aiškindamas tai, kokie teismo sprendimai turi 
prejudicinę galią, Lietuvos Aukščiausiasis Teismas daugelį kartų konstatavo, jog prejudicinę ir res 
judicata galią turi tik įsiteisėjusi teismo nutartis ( Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilini ų bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2010 m. liepos 2 d. nutartis, priimta civilinėje byloje Vilniaus miesto 
apylinkės prokuratūros vyriausiasis prokuroras v. UAB „Naigeda“ ir kt. , bylos Nr. 3K -3-
306/2010; 2012 m. birželio 18 d. nutartis, priimta civilinėje b yloje K. P. v. UAB „Karolinos turas“ 
ir kt. , bylos Nr. 3K -3-231/2012, ir kt. ). Lietuvos apeliacinis teismas dalyvaujantiems byloje 
asmenims to neprašant, savo iniciatyva surinko civilinėje byloje Nr. 2 -2884 -302/2012 esančius 
šalių ir teismo procesinius dokumentus, taip pažeisdamas rungtyniškumo, teisės būti išklausytam 
principus ( CPK 12, 178 straipsniai, 235 straipsnio 1 dalis).  
2. Dėl arbitraže pareikštų reikalavimų arbitruotinumo. Vilniaus apygardos teismo 
2012  m. rugsėjo 3 d. nutartimi pradėtas AB ,,Lietuvos dujos“ veiklos tyrimas, tačiau nespręsta dėl 
poveikio priemonių taikym o. Dėl šių priemonių teismas sprendžia vėlesnėje bylos nagrinėjimo 
stadijoje – dėl jų sprendžiama tik po to, kai ekspertai nustato tiriamo juridinio asmens netinkamą 
veiklą (CK 2.124 straipsnis). Vilniaus apygardos teismo dar nebuvo spręsta dėl Lietuvos 
Respublikos, atstovaujamos Lietuvos Respublikos energetikos ministerijos, materialiųjų teisinių 
reikalavimų, t. y. poveikio priemonių, atlikus juridinio asmens veiklos tyrimą, taikymo, taip pat ir 
dėl susijusių su poveikio priemonėmis ginčų arbitruotinumo. P riimdamas nutartį pradėti juridinio 
5  
asmens veiklos tyrimą, teismas netiria ir nevertina ieškinio reikalavimų taikyti tam tikras įstatyme 
nustatytas poveikio priemones tokiam asmeniui. Šią išvadą patvirtina Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo Civilinių bylų skyri aus teisėjų kolegijos 2012 m. birželio 26 d. nutartis, priimta civilinėje 
byloje N. K. v. UAB „Luksora“ ir kt. , bylos Nr. 3K -3-353/2012. Nagrinėjamu atveju priėmus 
Vilniaus apygardos teismo 2012 m. rugsėjo 3 d. nutartį, joje ieškinio materialieji teisiniai 
reikalavimai dėl poveikio priemonių taikymo teismo nėra išnagrinėti ir jų neišnagrinėjimas nėra 
kliūtis pripažinti arbitražo sprendimą, kuriuo spręsta, kad tam tikra dalis tokių materialiųjų teisinių 
reikalavimų yra arbitruotini. Todėl Lietuvos apeliacinis teismas skundžiamą nutartį nepagrįstai 
grindė Vilniaus apygardos teismo 2012 m. rugsėjo 3 d. nutartimi.  
3. Dėl kompetencijos -kompetenc ijos doktrinos pažeidimo . Komercinio arbitražo įstatymo 
(toliau – ir KAĮ) 19 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta kompetencijos -kompetencijos doktrina: 
arbitražinis teismas turi teisę pats priimti sprendimą dėl savo kompetencijos nagrinėti ginčą, 
įskaitant ir tu os atvejus, kai kyla abejonių dėl arbitražinio susitarimo buvimo arba jo galiojimo. 
Lietuvos teismų praktikoje ši arbitražo teisė pripažįstama išimtine ( Lietuvos Aukščiausiojo Teismo 
Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2010 m. vasario 9 d. nutartis, priimta civilinėje byloje AB 
,,Mažeikių nafta“ v. Liberty Mutual Insurance Europe Limited ir kt. , bylos Nr. 3K -3-64/2010 ). 
Nagrinėjamoje byloje Lietuvos apeliacinis teismas nutartyje nusprendė, kad tais atvejais, kai 
klausimas dėl ieškinio nepriskirtinumo  teismo jurisdikcijai iškeliamas teisme, tai vėliau arbitražas 
neturi teisės spręsti, ar atitinkami ieškinio reikalavimai patenka į arbitražinio susitarimo taikymo 
sritį ir ar teisėtai tie reikalavimai pareikšti teisme. Taip Lietuvos apeliacinis teismas ne pagrįstai 
apribojo arbitražo teisę spręsti dėl savo jurisdikcijos nagrinėti ginčą, kylantį iš arbitražinio 
susitarimo. Lietuvos apeliacinis teismas nutartyje rėmėsi Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių 
bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2010 m. kovo 16 d. nutartimi, priimta civilinėje byloje Aplinkos 
apsaugos ministerijos Aplinkos projektų valdymo agentūra v. AB „Požeminiai darbai“, WTE 
Wassertechnik GmbH , bylos Nr. 3K -3-116/2010, prieidamas išvadą, kad, Vilniaus apygardos 
teismui pradėjus nagrinėti ginčą, arbitražas turėjo pareigą atsisakyti ginčo nagrinėjimo. 
Kasatoriaus teigimu, Lietuvos apeliacinis teismas, remdamasis nurodyta kasacinio teismo 
nutartimi, neįvertino to, kad ginčo dalykas ir pagrindas nagrinėjamoje byloje ir cituotoje Lietuvos 
Aukščiausioj o Teismo išspręstoje byloje iš esmės skiriasi, o kasacinis teismas savo išvadą 
nurodytoje byloje grindė 2000 m. gruodžio 22 d. Europos Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 
(toliau – ir Reglamentas „Briuselis I“)  nuostatomis. Reglamentas „Briuselis I“ negali  būti taikomas 
kasatoriaus ir suinteresuoto asmens ginče, nes arbitražas nagrinėjo ne akcininkų sutarties, o 
arbitražinio susitarimo pažeidimo klausimą. Arbitražo teisė spręsti arbitražinės išlygos galiojimo 
ribų ar išlygos pažeidimo klausimus nepatenka į Reglamento „Briuselis I“ taikymo sritį.   
4. Dėl Lietuvos Respublikos teisnumo ir teisės kreiptis į teismą apribojimo.  Lietuvos 
apeliacinio teismo išvada, kad arbitražas apribojo Lietuvos Respublikos teisnumą ir teisę kreiptis į 
teismą, yra nepagrįsta. Arbi tražinis susitarimas nustato ne asmens teisės kreiptis į teismą arba 
teisnumo apribojimą, bet valstybės pripažintą alternatyvią ginčų sprendimo procedūrą, dėl kurios 
šalys, įskaitant Lietuvos Respubliką, yra laisvos susitarti (KAĮ 3 straipsnio 5 dalis, 12 straipsnio 4 
dalis). Lietuvos apeliacinis teismas paneigė Lietuvos Respublikos pareigą laikytis sudaryto 
arbitražinio susitarimo (CK 6.189 straipsnio 1 dalis). Pareiga laikytis sutarčių ( pacta sunt 
servanda ) yra tarptautinės viešosios tvarkos dalis, todėl ginčijama Lietuvos apeliacinio teismo 
nutartis nesuderinama su tarptautine viešąja tvarka.  
5. Dėl negalimumo remtis valstybės suvereniteto doktrina.  Teismas, nutartyje 
konstatuodamas Lietuvos Respublikos suverenumo apribojimą arbitražo sprendimu, kuriuo 
suinteresuotam asmeniui nurodyta atsisakyti ieškinio materialiųjų teisinių reikalavimų dalies, 
nepagrįstai rėmėsi šiuo argumentu, nes vien tai nėra pagrindas atsisakyti pripažinti užsienio 
arbitražo sprendimą. Teisės doktrinoje ir tarptautinėje teisinėje pr aktikoje pripažįstama, kad 
valstybės sutikimas perduoti ginčus arbitražui reiškia valstybės suvereniteto apribojimą tiek 
arbitražo tribunolo jurisdikcijos prasme, tiek arbitražo sprendimo vykdymo prasme. Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo praktikoje pripažįstam a riboto valstybės imuniteto doktrina, pagal kurią 
valstybė ar jos vardu veikianti institucija gali turėti imunitetą tik dėl veiksmų viešosios teisės 
6  
reglamentuojamoje srityje (acta jure imperii), o tais atvejais, kai valstybė ar jos institucija 
dalyvauja privatinės teisės reglamentuojamuose santykiuose (acta jure gestionis) , valstybė negali 
remtis imunitetu nuo užsienio teismų (taigi ir arbitražo) jurisdikcijos, nes šiuose santykiuose 
valstybė dalyvauja tokiais pačiais pagrindais kaip ir privatūs asmenys ( Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2007 m. balandžio 6 d. nutartis, priimta civilinėje 
byloje S. N. v. Švedijos Karalystės ambasada , bylos Nr. 3K -3-142/2007 ).  
 
Atsiliepimu į kasacinį skundą suinteresuotas asmuo Lietuvo s Respublika, atstovaujama 
Lietuvos Respublikos energetikos ministerijos, prašo Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegijos 2012 m. gruodžio 17  d. nutartį palikti nepakeistą. Atsiliepime į kasacinį 
skundą išdėstyti  tokie esminiai nesutikimo su kasaciniu skundu argumentai:  
1. Dėl teismo galimybės remtis Lietuvos teismų informacinėje sistemoje paskelbtais 
neįsiteisėjusiais teismo procesiniais sprendimais.  CPK 179 straipsnio 3 dalyje, 302 straipsnyje 
nustatyta, kad teismas gali naudo ti duomenis iš teismų informacinės sistemos, taip pat iš kitų 
informacinių sistemų ir registrų. Lietuvos apeliacinis teismas, spręsdamas pareiškėjo prašymą dėl 
arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo jį vykdyti Lietuvos Respublikoje, teisėtai panaudojo 
civilinės bylos Nr. 2 -2884 -302/2012 duomenis iš minėtos sistemos. Pagal CPK 179 straipsnio 2 
dalį, 302 straipsnį teismas turi teisę savo iniciatyva rinkti įrodymus, kai to reikalauja viešasis 
interesas. Šiuo atveju teismas nutartimi ex officio  pasisakė dėl 1958 m. Niujorko konvencijos V 
straipsnio 2 dalyje įtvirtintų užsienio arbitražo sprendimo nepripažinimo pagrindų. Šie 1958 m. 
Niujorko konvencijos pagrindai suteikia teisę teismui tikrinti, ar ginčo, dėl kurio išspręsta užsienio 
arbitražo sp rendime, objektas gali būti nagrinėjamas arbitraže ir ar tokio sprendimo pripažinimas ir 
vykdymas neprieštarautų viešajai tvarkai. Abu 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalyje 
nurodyti nepripažinimo pagrindai yra susiję su viešojo intereso apsaug a. Todėl teismas pagrįstai 
naudojo duomenis iš teismų informacinės sistemos. Lietuvos apeliacinis teismas nutartyje 
nesirėmė Vilniaus apygardos teismo 2012 m. rugsėjo 3 d. nutartimi kaip turinčia prejudicinę ir res 
judicata galią, o konstatavo faktinę apli nkybę, kad pastarajame teisme nagrinėjama byla dėl 
juridinio asmens veiklos tyrimo, kurioje, kaip ir arbitražo byloje, spręstas tas pats klausimas – ar 
Energetikos ministerija gali Lietuvos Respublikos vardu pareikšti tam tikrus reikalavimus Vilniaus 
apyga rdos teisme.  
2. Dėl arbitražo teisės nustatyti įpareigojimą arbitražinio susitarimo šaliai nesibylinėti.  
Suinteresuotas asmuo sutinka su Lietuvos apeliacinio teismo nutarties motyvais, pagrindžiančiais 
išvadą atsisakyti pripažinti arbitražo sprendimą, ir papildomai nurodo tai, kad Lietuvos 
Respublikoje negali būti pripažinti ir įvykdyti ne tik arbitražo, bet ir užsienio valstybės teismo 
įpareigojimai, draudžiantys šaliai pradėti ar tęsti procesą kitos valstybės teisme. Arbitražo 
sprendimu iš esmės nustatyt as draudimas nagrinėti ginčą teisme. Draudimo nagrinėti ginčą teisme 
teisėtumas kelis kartus buvo nagrinėtas Europos Sąjungos Teisingumo Teisme (toliau – ir ESTT)  
(ESTT 2004 m. balandžio 27 d. sprendimas, priimtas byloje Turner , Nr. C -159/02; 2009 m. 
vasar io 10  d. sprendimas, priimtas byloje West Tankers , C-185/2007 ). ESTT sprendime  West  
Tankers byloje konstatavo, kad valstybės narės teismo nustatytas įpareigojimas, kuriuo asmeniui 
draudžiama pradėti arba tęsti procesą kitos valstybės narės teisme remiantis tuo, kad toks procesas 
pažeidžia arbitražinį susitarimą, prieštarauja Reglamentui „Briuseli s I“. ESTT išaiškino, kad pagal 
bendrąjį principą kiekvienas teismas, kuriam pateiktas ginčas, pagal jam taikytinas taisykles pats 
nustato, ar jis kompetentingas jį spręsti. Vienos valstybės narės teismo taikomas draudimas šaliai 
bylinėtis kitos valstybės narės teisme kenkia valstybių narių pasitikėjimui viena kitos teisinėmis 
sistemomis ir teismais. ESTT jurisprudencijoje suformuluotos taisyklės neleidžia valstybės narės 
teismui drausti nagrinėti ginčą kitos valstybės narės teisme, todėl analogiškos taisyk lės turėtų būti 
taikomos ir arbitražo sprendimui. Priešingos išvados reikštų, kad įtvirtinama arbitražo viršenybė 
prieš teismą, būtų pažeistas teisingumo balansas tarp šių dviejų ginčų sprendimo mechanizmų. 
Nurodyta ESTT praktika yra svarbi apibrėžiant tar ptautinės viešosios tvarkos turinį Europos 
Sąjungoje ir Lietuvos Respublikoje.   
7  
3. Dėl Lietuvos Respublikos teisnumo ir teisės kreiptis į teismą pažeidimo.  Konstitucinių 
ir fundamentalių civilinio proceso teisės principų pažeidimai reiškia ir tarptautinės viešosios 
tvarkos pažeidimą. Dėl to Lietuvos apeliacinis teismas nutartyje teisingai nurodė, kad arbitražo 
sprendimas pažeidžia tiek šalies procesinį veiksnumą, tiek teisės kreiptis į teismą ir teismų 
nepriklausomumo principus. Esant tokioms aplinkybėms, a rbitražo sprendimas pažeidžia ir 
procesinę viešąją tvarką, kaip ji suprantama 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b) 
punkte.  
4. Dėl arbitražo išnagrinėto ginčo objektinio arbitruotinumo.  Lietuvos apeliacinis teismas 
pagrįstai nepripažino ar bitražo sprendimo Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a) punkto 
pagrindu. Arbitraže negali būti nagrinėjamas ginčas dėl AB ,,Lietuvos dujos“ veiklos tyrimo, nes 
ši bendrovė nėra akcininkų sutarties, taip pat ir arbitražinės išlygos, šalis. Arbitraže  negali būti 
pradėta byla dėl AB „Lietuvos dujos“ veiklos tyrimo ir dėl to, kad Lietuvoje draudžiama ginčus 
dėl juridinių asmenų veiklos tyrimo nagrinėti arbitraže. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių 
bylų skyriaus teisėjų kolegija 2012 m. birželio 26 d. nutartyje, priimtoje civilinėje byloje N. K. v. 
UAB „Luksora“ ir kt. , bylos Nr. 3K -3-353/2012, išaiškino, kad, atlikus juridinio asmens veiklos 
tyrimą, CK 2.131 straipsnio 1 dalyje nurodytas poveikio priemones gali taikyti tik teismas. 
Suinteresuotas asmuo ieškiniu Vilniaus apygardos teismui prašė taikyti CK 2.131 straipsn io 1 
dalyje išvardytas priemones. O pagal arbitražo sprendimą suinteresuotas asmuo Lietuvos 
Respublikos teisme negali reikalauti šių priemonių taikymo juridiniam asmeniui, dėl kurio 
teismine tvarka atliekamas veiklos tyrimas. Taip arbitražo sprendimu ne ti k išspręstas pagal 
Lietuvos Respublikos teisę nearbitruotinas ginčas, bet ir apribota suinteresuoto asmens teisė į 
teisminę gynybą, nes suinteresuotas asmuo arbitraže negalės reikalauti poveikio priemonių 
tiesiogiai AB „Lietuvos dujos“, šiai bendrovei nesa nt arbitražinės išlygos šalimi.  
 
IV. Kreipimosi į Europos Sąjungos Teisingumo Teismą  
ir šio teismo priimto prejudicinio sprendimo esmė  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus išplėstinė teisėjų kolegija 2013 m. 
spalio 10 d. nutartimi kreipė si į Europos Sąjungos Teisingumo Teismą su prašymu priimti 
prejudicinį sprendimą šiais klausimais:  
1. Ar tokiu atveju, kai anti-suit injunction  priima arbitražo teismas ir ja uždraudžia šaliai kreiptis 
su tam tikrais reikalavimais į valstybės narės teismą, kuris pagal Reglamento „Briuselis I“ 
jurisdikcijos taisykles yra kompetentingas nagrinėti civilinę bylą iš esmės, valstybės narės 
teismas turi  teisę atsisakyti pripažinti tokį arbitražo teismo sprendimą, nes juo apribojama 
teismo teisė pačiam nustatyti, ar jis kompetentingas nagrinėti bylą pagal Reglamento 
„Briuselis I“ jurisdikcijos taisykles?  
2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, a r tas pats galioja ir tuo atveju, kai arbitražo 
teismo priimta anti-suit injunction  nurodo proceso šaliai apriboti savo reikalavimus tokioje 
byloje, kuri nagrinėjama kitoje valstybėje narėje ir tos valstybės narės teismas pagal 
Reglamento „Briuselis I“ jur isdikcijos taisykles turi jurisdikciją nagrinėti tą bylą?  
3. Ar nacionalinis teismas, siekdamas užtikrinti ES teisės viršenybę ir visišką Reglamento 
„Briuselis I“ veiksmingumą, gali atsisakyti pripažinti arbitražo teismo sprendimą, jei toks 
arbitražo teismo s prendimas apriboja nacionalinio teismo teisę spręsti dėl savo jurisdikcijos ir 
įgaliojimų tokioje byloje, kuri patenka į Reglamento „Briuselis I“ jurisdikciją?  
Europos Sąjungos Teisingumo Teismas 2015 m. gegužės 13 d. sprendime išaiškino, kad 
2000 m. gruod žio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo 
sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo reikia aiškinti taip, kad juo 
valstybės narės teismui nedraudžiama nei pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo teismo  sprendimą, 
kuriuo vienai iš šalių uždraudžiama kreiptis su tam tikrais reikalavimais į šios valstybės narės 
teismą, nei atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti tokį arbitražo teismo sprendimą, nes šiame 
reglamente nereglamentuojamas vienoje valstybėje nar ėje priimto arbitražo teismo sprendimo 
pripažinimas ir vykdymas kitoje valstybėje narėje.  
8  
 
Išplėstinė teisėjų kolegija  
 
k o n s t a t u o j a :  
 
V. Kasacinio teismo argumentai ir išaiškinimai  
 
Pagal CPK 353 straipsnio 1 dalį kasacinis teismas, neperžengda mas kasacinio skundo 
ribų, patikrina apskųstus teismų procesinius sprendimus teisės taikymo aspektu. Kasacinio 
nagrinėjimo dalyką sudaro kasaciniame skunde iškelti teisės klausimai. Šioje byloje išplėstinė 
teisėjų kolegija pasisako kasaciniame skunde kelia mais klausimais dėl 1958 metų Niujorko 
konvencijos dėl užsienio arbitražų sprendimų pripažinimo ir vykdymo V straipsnio 2 dalyje 
įtvirtintų užsienio arbitražo sprendimo nepripažinimo pagrindų – arbitražo išspręsto ginčo objekto 
(ne)arbitruotinumo bei arbit ražo sprendimo prieštaravimo viešajai tvarkai.  
 
Dėl užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo vykdyti Lietuvos Respublikoje  
 
Remiantis Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso 809 straipsnio 1 dalimi, 
užsienio arbitražų sprendimai Lietuvos Respublikos teritorijoje gali būti vykdomi tik po to, kai 
juos pripažįsta valstybės įgaliota teisminė institucija. Vadovaujantis CPK 81 0 straipsnio 6 dalimi, 
užsienio arbitražų sprendimų pripažinimo ir vykdymo sąlygas nustato 1958 m. Niujorko 
konvencija dėl užsienio arbitražų sprendimų pripažinimo ir vykdymo ir Lietuvos Respublikos 
komercinio arbitražo įstatymas. KAĮ 51 straipsnio nuostat os, reglamentuojančios užsienio 
valstybių arbitražų sprendimų pripažinimą ir vykdymą, įtvirtina, jog arbitražo sprendimas, priimtas 
bet kurioje valstybėje – 1958 m. Niujorko konvencijos dalyvėje, Lietuvos Respublikoje 
pripažįstamas ir vykdomas pagal šio st raipsnio ir 1958 m. Niujorko konvencijos nuostatas (1 
dalis).  
Valstybės, prisijungdamos prie 1958 m. Niujorko konvencijos, be kita ko, įsipareigojo 
gerbti šalių sudaromus arbitražinius susitarimus (1958 m. Niujorko konvencijos II straipsnis) bei 
užsienio arbitražų priimamus sprendimus (1958 m. Niujorko konvencijos III –V straipsniai). 
Atsižvelgiant į prisiimtus tarptautinius įsipareigojimus, prie šios konvencijos prisijungusių 
valstybių teismai, pirma, jeigu jiems pateikiamas ieškinys klausimu, dėl kurio ša lys yra sudariusios 
arbitražinį susitarimą, vienai iš pusių prašant, nukreipia šalis į arbitražą, antra, pripažįsta ir leidžia 
vykdyti arbitražo priimtus sprendimus konvencijoje išdėstytomis sąlygomis. Nuo šių 
įsipareigojimų gali būti nukrypstama tik tais atvejais, kai tai leidžia 1958 m. Niujorko konvencija – 
arbitražinis susitarimas gali būti nepripažįstamas, jeigu jis yra negaliojantis, neteko galios arba 
negali būti įvykdytas, o arbitražo sprendimas – tais atvejais, kai nustatomas ir pritaikomas vienas 
iš 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnyje įtvirtintų nepripažinimo pagrindų. Šiose teisės 
normose įtvirtintos dvi reikšmingos taisyklės – tiek teismui gavus ieškinį dėl ginčo, dėl kurio 
sudarytas arbitražinis susitarimas (t. y. teismui ieškinio priėmim o stadijoje sprendžiant dėl savo 
jurisdikcijos), tiek sprendžiant užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo klausimą, teismo 
atliekamas teisinis vertinimas pradedamas nuo prezumpcijos, jog, atitinkamai, arbitražinis 
susitarimas yra galiojantis, o arbitražo sprendimas – vykdytinas. Minėtos prezumpcijos, kaip 
minėta, gali būti paneigiamos 1958 m. Niujorko konvencijoje įtvirtintais pagrindais.  
Pareigą gerbti arbitražo sprendimus atspindi ir arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo 
vykdyti procedūros esmė. Li etuvos Aukščiausiojo Teismo praktikoje išaiškinta, kad užsienio 
valstybių arbitražų sprendimų pripažinimo procedūra reiškia tik konkrečių 1958 m. Niujorko 
konvencijos V straipsnyje įtvirtintų nepripažinimo pagrindų buvimo ar nebuvimo patikrinimą. 
Todėl spr endžiant dėl užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo ir leidimo vykdyti negali būti 
tikrinamas jo teisėtumas ir pagrįstumas (CPK 810 straipsnio 4 dalis, 1958 m. Niujorko 
konvencijos V straipsnis, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisė jų kolegijos 
2008 m. rugsėjo 30 d. nutartis, priimta civilinėje byloje pagal pareiškėjos Baltarusijos Respublikos 
9  
įmonės „Belaja Rus“ pareiškimą , bylos Nr. 3K -3-443/2008; 2011 m. liepos 8 d. nutartis, priimta 
civilinėje byloje pagal pareiškėjos Latvijos įm onės SIA ,,Bolderaja Ltd“ prašymą , bylos Nr. 3K -3-
323/2011, 2015 m. rugsėjo 25 d. nutartis, priimta civilinėje byloje pagal pareiškėjos Jungtinių 
Amerikos Valstijų bendrovės „Interperformances Inc.“ prašymą , bylos Nr. e3K -3-483-421/2015, 
ir kt.).   
Pagrinda i, kuriems egzistuojant galima nepripažinti užsienio arbitražo sprendimo, yra 
įtvirtinti 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnyje. 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 
2 dalyje įtvirtintus nepripažinimo pagrindus sudarančios aplinkybės galėtų pažeis ti ne tik privačius 
arbitražo bylos šalių, bet ir viešuosius interesus, todėl jie arbitražo sprendimo pripažinimo 
klausimą sprendžiančio teismo visuomet vertinami ex officio , t. y. visais atvejais, nepriklausomai, 
ar šalis, prieš kurią nukreiptas užsienio arbitražo sprendimas, jais remiasi (Lietuvos Aukščiausiojo 
Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2002 m. sausio 21 d. nutartis, priimta civilinėje 
byloje pagal pareiškėjo „Apatit Fertilizers S.A.“ prašymą , bylos Nr. 3K -3-145/2002; 2011 m. 
liepos  8 d. nutartis, priimta civilinėje byloje pagal pareiškėjos Latvijos įmonės SIA ,,Bolderaja 
Ltd“ prašymą , bylos Nr. 3K -3-323/2011; 2014 m. birželio 27 d. nutartis, priimta civilinėje byloje 
pagal pareiškėjo L . B. prašymą , bylos Nr. 3K -3-363/2014, ir kt.). Toks prašomo pripažinti ir leisti 
vykdyti arbitražo sprendimo patikrinimas atliekamas tiek proceso teisės, tiek materialiosios teisės 
aspektais (Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2008 m. kovo 
12 d. nutartis, priimta ci vilinėje byloje pagal pareiškėjos Baltarusijos Respublikos įmonės „Belaja 
Rus“ pareiškimą , bylos Nr. 3K -3-161/2008). Teismui nustačius bent vieną iš 1958 m. Niujorko 
konvencijos V straipsnyje įtvirtintų nepripažinimo pagrindų, gali būti atsisakyta pripažin ti ir leisti 
vykdyti tokį užsienio arbitražo sprendimą.   
Nagrinėjamoje byloje ginčas dėl 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 1 dalyje 
įtvirtintų užsienio arbitražo sprendimo nepripažinimo pagrindų nevyksta, todėl išplėstinė teisėjų 
kolegija dėl jų nepasisako. Šioje kasacine tvarka nagrinėjamoje byloje vert inami tik 1958 m. 
Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalyje įtvirtinti pagrindai, dėl kurių teisėjų kolegija pasisakys 
atskirai.  
 
Dėl 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a) punkto aiškinimo ir taikymo  
 
1958 m. Niujorko konvencijos V straip snio 2 dalies a) punkte įtvirtinta, kad teismas gali 
atsisakyti pripažinti ir vykdyti užsienio arbitražo sprendimą, jeigu pripažįsta, kad ginčo objektas 
pagal šios šalies įstatymus negali būti arbitražo nagrinėjimo dalykas. Taigi aptariama 1958 m. 
Niujorko  konvencijos nuostata arbitražo sprendimo nepripažinimo galimybę sieja su ginčo objekto 
nearbitruotinumu.  
Iš 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a) punkto nuostatų matyti, kad 
užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo procedūros metu ginčo o bjekto (ne) arbitruotinumo 
aspektu pagal pripažįstančiosios valstybės vidaus teisę tikrinama, ar ginčo objektas  gali būti 
arbitražinio nagrinėjimo dalykas. Pažymėtina, kad jeigu šalys susitaria dėl tarpusavio ginčo 
perdavimo nagrinėti arbitražui, galioja gi nčo arbitruotinumo prezumpcija. Kol ši prezumpcija nėra 
paneigiama, laikoma, kad ginčas yra arbitruotinas.  
Valstybių vidaus teisėje ginčo objekto arbitruotinumo  ribojimai nustatomi dėl arbitražo, 
kaip alternatyvaus ginčų sprendimo būdo, neefektyvumo nagrinėjant tam tikrų kategorijų ginčus, 
poreikio apsaugoti silpnesnius tam tikrų kategorijų asmenis ir pan.  
Lietuvos Respublikos įstatymų leidėjas nearbitruotinų gin čų sąrašą išdėstė Komercinio 
arbitražo įstatymo normose. Šios bylos kontekste pažymėtina, kad akcininkų sutarties sudarymo 
metu, ginčo nagrinėjimo Arbitraže bei bylos dėl užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo ir 
leidimo vykdyti nagrinėjimo Lietuvos Resp ublikos teismuose metu galiojo skirtingos Komercinio 
arbitražo įstatymo redakcijos, be kita ko, iš dalies skirtingai reglamentavusios ginčo objekto 
arbitruotinumo klausimus. Akcininkų sutartis, kurioje įtvirtinta arbitražinė išlyga, sudaryta 
2004  m. kovo 2 4 d. (galiojant KAĮ redakcijai nuo 2001 m. kovo 30 d. iki 2008 m. liepos 31 d.), 
pareiškimas dėl arbitražo Švedijos Karalystės Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo institutui 
10  
įteiktas 2011 m. rugpjūčio 29 d. (galiojant KAĮ redakcijai nuo 2008 m. liepos 31 d. iki 2012 m. 
birželio 30 d.), o Arbitražo sprendimas priimtas ir byla dėl arbitražo sprendimo pripažinimo ir 
leidimo vykdyti Lietuvos Respublikos teismuose nagrinėjama galiojant aktualiai įstatymo 
redakcijai (KAĮ redakcija nuo 2012 m. birželio 30 d.).  
Pažy mėtina, kad užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo procese vertinant ginčo 
objekto arbitruotinumą yra aktualus arbitražo pradžios momentas, teismas turi vertinti, ar ginčas 
buvo arbitruotinas tuo momentu, kada šalis kreipėsi į arbitražą.  
Arbitražo pradž ios momentas, pagal kurį šioje byloje nustatytina ginčo arbitruotinumui 
patikrinti taikytina KAĮ redakcija, yra aptartas Švedijos Karalystės Stokholmo prekybos rūmų 
Arbitražo instituto arbitražo taisyklių 4 straipsnyje, pagal kurį arbitražas laikomas pradė tu, kai 
Stokholmo prekybos rūmai gauna pareiškimą dėl arbitražo (angl. Request for arbitration ). Iš 
byloje esančio prašomo pripažinti ir leisti vykdyti Arbitražo sprendimo 1 paragrafo matyti, kad 
OAO „Gazprom“ aptariamą pareiškimą minėtai arbitražo institu cijai pateikė 2011 m. rugpjūčio 
29 d., taigi arbitruotinumas vertinamas pagal tuo metu galiojusią Komercinio arbitražo įstatymo 
redakciją. Pagal KAĮ (redakcija, galiojusi nuo 2008 m. liepos 31 d. iki 2012 m. birželio 30 d.) 11 
straipsnio, reglamentuojančio  ginčus, kurie negali būti perduoti arbitražui, nuostatas arbitražui 
negali būti perduoti ginčai, kylantys iš konstitucinių, darbo, šeimos, administracinių teisinių 
santykių, taip pat ginčai, susiję su konkurencija, patentais, prekių ir paslaugų ženklais, bankrotu, 
bei ginčai, kylantys iš vartojimo sutarčių (1 dalis), taip pat ginčai, jeigu viena iš šalių yra valstybės 
ar savivaldybės įmonė, taip pat valstybės ar savivaldybės įstaiga ar organizacija, išskyrus Lietuvos 
banką, jeigu tokiam susitarimui nebuvo gautas išankstinis šios įmonės, įstaigos ar organizacijos 
steigėjo sutikimas (2 dalis). Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus išplėstinė 
teisėjų kolegija 2011 m. spalio 17 d. nutartyje, priimtoje civilinėje byloje pagal pareiškėjo UAB 
„Kauno vandenys“ skundą , bylos Nr. 3K -7-304/2011, išaiškino, kad nearbitruotini ir spręstini tik 
teisme yra ginčai dėl viešojo pirkimo sutarties kainos keitimo, o 2012 m. birželio 26 d. nutartyje, 
priimtoje civilinėje byloje N. K. v. UAB „Luksora“ ir kt. , bylos Nr. 3K -3-353/2012, nurodė, kad 
ginčai dėl juridinio asmens veiklos tyrimo taip pat priskiriami nearbitruotiniems ginčams.  
Pažymėtina, kad arbitraže gali būti pareiškiama reikalavimų ir arbitruotinais, ir 
nearbitruotinais klausimais, o 1958 m. Niujor ko konvencija nedraudžia kompetentingam teismui 
spręsti dėl dalies arbitražo sprendimo pripažinimo ar nepripažinimo. Susiklosčius situacijai, kai 
arbitražas priima sprendimą ir dėl arbitruotinos, ir dėl nearbitruotinos reikalavimų dalies, turėtų 
būti verti nama, ar įmanoma teisiškai ir faktiškai atskirti arbitruotinus ir nearbitruotinus klausimus, 
dėl kurių prašomame pripažinti sprendime nusprendė arbitražas. Jeigu toks atskyrimas įmanomas, 
arbitražo sprendimo daliai, priimtai dėl arbitruotinos ginčo reikala vimų dalies, 1958 m. Niujorko 
konvencijos V straipsnio 2 dalies a) punktas negali būti taikomas.  
Išplėstinė teisėjų kolegija pažymi, kad Švedijos Karalystės Stokholmo prekybos rūmų 
Arbitražo instituto arbitražo tribunolo 2012 m. liepos 31 d. sprendime išs pręstame ginče ir 
Vilniaus apygardos teisme civilinėje byloje (Vilniaus apygardos teismo civilinė byla Nr. 2 -5031 -
302/2011, bylos numeris 2015 metais – Nr. 2 -598-852/2015) dėl juridinio asmens veiklos tyrimo 
nagrinėti klausimai yra skirtingi. Nurodytoje Vilniaus apygardos teismo civilinėje byloje 
pagrindinis reikalavimas – juridinio asmens veiklos tyrimo pradėjimas, nagrinėjimo objektas – 
teisinio pagrindo pradėti AB „Lietuv os dujos“ veiklos tyrimą egzistavimas ar neegzistavimas, o 
ieškinio dalykas, inter alia , apima CK 2.131 straipsnyje įtvirtintų priemonių taikymą. Arbitražo 
procese apskritai nespręstas klausimas dėl juridinio asmens veiklos tyrimo pradėjimo, pripažįstant, 
kad šis klausimas priskirtinas Lietuvos Respublikos teismų kompetencijai, taip pat nespręsta ir dėl 
galimų juridiniam asmeniui taikyti poveikio priemonių realaus taikymo . Arbitraže nagrinėtame 
ginče pagrindinis pareikštas reikalavimas – pripažinti, kad ieš kovo kreipimasis į Lietuvos 
Respublikos nacionalinį teismą pažeidžia akcininkų sutartyje įtvirtintą arbitražinę išlygą. Bylos 
nagrinėjimo objektas Arbitraže – klausimas, ar reikalavimai, kuriuos Lietuvos Respublika, 
atstovaujama Lietuvos Respublikos energe tikos ministerijos, pareiškė Vilniaus apygardos teisme, 
patenka į arbitražinio susitarimo ribas. Iš prašomo pripažinti ir leisti vykdyti Arbitražo sprendimo 
matyti, kad arbitrai bylos nagrinėjimo ribas iš esmės apsibrėžė tokiu būdu: 1) vertino, ar ieškovės  
11  
Lietuvos Respublikos, atstovaujamos Lietuvos Respublikos energetikos ministerijos, 
reikalaujamos teisių gynybos priemonės gali pakeisti akcininkų sutartį arba turėti įtakos akcininkų 
teisėms pagal šią sutartį (t. y. sprendė, ar poveikio priemonės, kurių r eikalauta, patenka į 
arbitražinio susitarimo ribas); 2) sprendė, ar įmanoma poveikio priemones, kurių siekiama 
juridinio asmens veiklos tyrimo procese, taikyti arbitraže akcininkų sutartyje įtvirtinto arbitražinio 
susitarimo pagrindu. Įvertinęs šalių patei ktus argumentus ir kiekvieną ieškovės Lietuvos 
Respublikos, atstovaujamos Lietuvos Respublikos energetikos ministerijos, Vilniaus apygardos 
teisme civilinėje byloje dėl juridinio asmens veiklos tyrimo pareikštą reikalavimą atskirai, 
Arbitražas konstatavo, kad atitinkami ieškovės Lietuvos Respublikos, atstovaujamos Lietuvos 
Respublikos energetikos ministerijos, reikalavimai (pašalinti Bendrovės valdymo organų narius ir 
vadovą iš einamų pareigų, skelbti duomenis metinėje ataskaitoje, panaikinti juridinio asme ns 
valdymo organų narių sprendimus, leisti nevykdyti tam tikrų steigimo dokumentų nuostatų, 
įpareigoti kai kurias jų nuostatas pakeisti, likviduoti juridinį asmenį arba paskirti likvidatorių ir kt.) 
nepažeidžia arbitražinio susitarimo, o dėl reikalavimų, k urie patenka į arbitražinio susitarimo ribas, 
Arbitražas taikė poveikio priemones – įpareigojo ieškovę juos atsiimti arba apriboti. Taigi 
pagrindinis arbitraže spręstas klausimas yra akcininkų sutarties bei joje įtvirtinto arbitražinio 
susitarimo pažeidimo  ir iš šios sutarties kylančių teisių gynimo klausimas. Atsižvelgiant į tai, šiai 
bylai neaktualus bylų dėl juridinio asmens veiklos tyrimo arbitruotinumo klausimas. Išplėstinė 
teisėjų kolegija pažymi, kad prašomame pripažinti ir leisti vykdyti arbitražo s prendime 
išnagrinėtas pagrindinis klausimas pagal Lietuvos Respublikos komercinio arbitražo įstatymo, 
galiojusio bylos perdavimo nagrinėti arbitražui metu, 11 straipsnio nuostatas nėra priskiriamas 
nearbitruotiniems ginčams. Taigi Arbitražo sprendimu nėra nuspręsta dėl nearbitruotinų pagal 
Lietuvos Respublikos teisę klausimų.  
Esant tokioms aplinkybėms, išplėstinė teisėjų kolegija konstatuoja, kad neegzistuoja 
teisinio pagrindo atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti Lietuvos Respublikoje Švedijos Karalystės  
Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo instituto arbitražo tribunolo 2012 m. liepos 31 d. sprendimą 
1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a) punkte nurodytu pagrindu.  
 
Dėl 1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b) punkto aiškinimo ir taikymo  
 
1958 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b) punkte nustatyta galimybė 
atsisakyti pripažinti ir vykdyti užsienio arbitražo sprendimą, jei tos šalies, kurios prašoma jį 
pripažinti ir vykdyti, kompetentinga valdžios institucija pripažįsta, kad to sprendimo pripažinimas 
ir vykdymas prieštarauja šios šalies viešajai tvarkai.   
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nuosekliai formuojamoje praktikoje išaiškinta, kad 
sąvoka „viešoji tvarka“ tarptautinio arbitražo doktrinoje ir praktikoje aiškinama kaip ta rptautinė 
viešoji tvarka, apimanti fundamentalius sąžiningo proceso principus, taip pat imperatyviąsias 
teisės normas, įtvirtinančias pagrindinius ir visuotinai pripažintus teisės principus (žr. Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų  kolegijos 2004 m. lapkričio 17 d. nutartį, 
priimtą civilinėje byloje A. Vaičio individuali įmonė v. Kazimierz Czarniecki firma „Schwarz“ , 
bylos Nr. 3K -3-612/2004; išplėstinės teisėjų kolegijos 2006 m. kovo 7 d. nutartį, priimtą civilinėje 
byloje pagal par eiškėjo Kipre registruotos įmonės „Duke Investment Limited“ pareiškimą , bylos 
Nr. 3K -7-179/2006; kt.). Kasacinis teismas yra pažymėjęs, kad ne bet koks prieštaravimas 
imperatyviosioms Lietuvos Respublikos teisės normoms gali būti laikomas pakankamu pagrind u 
atsisakyti pripažinti ir leisti vykdyti užsienio arbitražo sprendimą. Viešosios tvarkos pažeidimu 
gali būti pripažįstami atvejai, kai nustatoma, kad užsienio arbitražo sprendimo pripažinimas ir 
vykdymas prieštarautų Lietuvos Respublikos Konstitucijos įtv irtintiems pagrindiniams teisės 
principams ir moralės normoms, pripažįstamiems tarptautiniu mastu, taip pat kai arbitražo 
sprendimas ar arbitražinis susitarimas, išgautas prievarta, apgaule ar grasinimu ir kt. (Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2008 m. rugsėjo 30 d. nutartis, 
priimta civilinėje byloje pagal pareiškėjos Baltarusijos Respublikos įmonės „Belaja Rus“ 
pareiškimą , bylos Nr. 3K -3-443/2008; 2015 m. rugsėjo 25 d. nutartis, priimta civilinėje byloje 
12  
pagal pareišk ėjos Jungtinių Amerikos Valstijų bendrovės „Interperformances Inc.“ prašymą , 
bylos Nr. e3K -3-483-421/2015; kt.). Atitikties viešajai tvarkai vertinimo kriterijaus ribos 
formuluojamos siaurai ne tik kasacinio teismo, bet ir užsienio valstybių aukščiausiųjų teismų 
praktikoje. Prieštaraujančiais viešajai tvarkai gali būti laikomi tik tokie arbitražo teismo 
sprendimai, kurie pažeidžia fundamentalius ir aiškius teisingumo ir sąžiningumo principus, 
pagrindines moralės normas (žr., pvz., Švedijos Aukščiausiojo Tei smo 2002 m. spalio 23 d. 
sprendimą byloje Nr. Ö 2309 -02; Kanados Aukščiausiojo Teismo 2003 m. kovo 21 d. sprendimą 
byloje Desputeaux v. Éditions Chouette (1987) Inc. ; Šveicarijos Aukščiausiojo Teismo 2014 m. 
gruodžio 22 d. sprendimą byloje Nr. 5A_409/2014 ir kt.).  
Suinteresuotas asmuo Lietuvos Respublika, atstovaujama Lietuvos Respublikos 
energetikos ministerijos, teigia, kad arbitražo sprendimas prieštarauja viešajai tvarkai, nes 
pažeidžia Lietuvos Respublikos procesinį veiksnumą bei teisę kreiptis į teismą. Suinte resuoto 
asmens manymu, arbitražo tribunolo pritaikytos priemonės yra anti-suit injunction . Suinteresuotas 
asmuo teigia, kad šis institutas, atsižvelgiant į ESTT jurisprudencijoje suformuluotus išaiškinimus, 
draudžiamas Europos Sąjungoje, todėl galimybė jį taikyti arbitraže įteisintų arbitražo prioritetą 
prieš Europos Sąjungos valstybių narių teismus. Pareiškėjas OAO „Gazprom“ su šiais argumentais 
nesutinka.  
ESTT praktikoje išaiškinta, kad anti-suit injunction  yra teismo nustatytas draudimas 
pradėti arba tęs ti bylinėjimąsi užsienio teisme, užtikrintas teisine sankcija (ESTT 2004 m. 
balandžio 27 d. sprendimo byloje Gregory Paul Turner v Felix Fareed Ismail Grovit, Harada Ltd 
and Changepoint SA , C-159/02, ECLI:EU:C:2004:228, 27 punktas), tais atvejais, jeigu tokio 
įpareigojimo adresatas jo nesilaiko, jis gali būti patrauktas atsakomybėn už nepagarbą teismui ir už 
tai jam gali būti skirta net laisvės atėmimo bausmė ar turto areštas (ESTT 2009 m. va sario 10 d. 
sprendimo byloje Allianz SpA, buvusi Riunione Adriatica di Sicurta SpA, Generali Assicurazioni 
Generali SpA prieš West Tankers Inc.  C‑185/07, ECLI:EU:C:2009:69, 20 punktas). Teismo teisė 
skirti anti-suit injunction  bei galimybė už jų nesilaikym ą ar pažeidimą nustatyti teisinio poveikio 
priemones kyla iš valstybės teismams suteikto įgaliojimo vykdyti teisingumą. Skirtingai nei 
valstybės vardu veikiantiems teismams, arbitrams, gaunantiems įgaliojimus šalių sudaryto 
arbitražinio susitarimo pagrindu , valstybė nėra suteikusi teisingumo vykdymo funkcijos, be to, 
arbitrai neturi įgaliojimų taikyti prievartos priemonių. Dėl šių priežasčių teisėjų kolegija 
konstatuoja, kad prašomame pripažinti ir leisti vykdyti užsienio arbitražo sprendime nustatytas 
įpareigojimas nėra anti-suit injunction , nes, kaip minėta, neatitinka anti-suit injunction  būdingų 
požymių. Analogiškos išvados daromos Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendime, 
priimtame pagal šioje byloje kasacinio teismo nutartimi pateiktą prašymą priim ti prejudicinį 
sprendimą (sprendimo 40 punktas). Atsižvelgiant į aplinkybę, kad Švedijos Karalystės Stokholmo 
prekybos rūmų Arbitražo instituto 2012 m. liepos 31 d. sprendimu nėra išspręsta dėl anti-suit 
injunction  skyrimo, atmestini suinteresuoto asmens a rgumentai, kuriais įrodinėjama, kad arbitražo 
sprendimas sukuria nepagrįstą nelygiavertiškumą tarp teismo ir arbitražo sprendimų pripažinimo 
mechanizmų, įtvirtindamas arbitražo viršenybę prieš teismą (vienoje Europos Sąjungos valstybėje 
teismo nustatyti anti-suit injunction nepripažįstami ir neleidžiami vykdyti kitose valstybėse 
narėse). Taip pat nepagrįsti argumentai, kuriais įrodinėjama, kad arbitražo sprendimu 
pažeidžiamas Europos Sąjungos viešosios tvarkos turinys, nes, pirma, arbitražo sprendimų 
pripaž inimas ir vykdymas pagal valstybėse narėse galiojančią teisę, įskaitant 1958 m. Niujorko 
konvenciją, nepatenka į Europos Sąjungos teisinio reglamentavimo ribas, antra, arbitražo 
sprendimo pripažinimas ar nepripažinimas neturi įtakos Europos Sąjungoje tarp valstybių narių 
egzistuojančiam pasitikėjimo viena kitos teisės sistemomis ir atitinkamomis teisminėmis 
institucijomis principui, nes arbitražai nėra valstybių narių teisinių sistemų, kurioms taikomas 
minėtas principas, dalis (ESTT  2015 m. gegužės 13 d. sp rendimo 36, 39 punktai).  
Atsižvelgdama į sutartinę arbitražo, kaip alternatyvaus ginčų sprendimo būdo, bei arbitrų 
įgaliojimų veikti teisinę prigimtį, taip pat arbitražo tribunolo taikytų priemonių esmę bei efektą, 
išplėstinė teisėjų kolegija konstatuoja, kad prašomu pripažinti ir  leisti vykdyti arbitražo sprendimu 
pritaikytos priemonės kvalifikuotinos kaip šalies įpareigojimas vykdyti sutartį (arbitražinį 
13  
susitarimą) natūra – laikytis pasirinkto ginčų sprendimo būdo ir neatlikti veiksmų, kurie galėtų 
kenkti arbitražo procesui arba  ateityje galbūt priimsimo arbitražo sprendimo veiksmingumui. Esant 
galiojančiai arbitražinei išlygai, galimybė arbitražui pačiam (t. y. nelaukiant, kol valstybės teismas, 
į kurį kreipėsi šalis su reikalavimu, kuris galbūt pažeidžia arbitražo išlygą, išspr ęs ieškinio 
priėmimo klausimą) imtis priemonių apsaugoti arbitražo procesą, taip pat ir kitos šalies teisėtus 
lūkesčius, yra suderinama su arbitražo teisine prigimtimi. Todėl išplėstinė teisėjų kolegija 
sprendžia, kad nėra teisinio pagrindo atsisakyti prip ažinti ir leisti vykdyti arbitražo sprendimą 
viešosios tvarkos išlygos pagrindu dėl šiuo sprendimu šaliai pritaikytų priemonių pobūdžio ir 
esmės.  
Suinteresuoto asmens procesiniuose dokumentuose formuluojami argumentai, kad 
prašomame pripažinti ir leisti v ykdyti arbitražo sprendime nustatytas įpareigojimas apriboja 
Lietuvos Respublikos teisę kreiptis į teismą bei nacionalinių teismų teisę spręsti dėl savo 
jurisdikcijos, todėl, suinteresuoto asmens teigimu, sudaro pagrindą nepripažinti aptariamo 
sprendimo 19 58 m. Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies b) punkto pagrindu.  
Išplėstinė teisėjų kolegija nesutinka su šiais suinteresuoto asmens argumentais. 
Arbitražinį susitarimą sudaranti šalis savanoriškai apriboja savo galimybę kreiptis į teismą 
atitinkamais  klausimais dar sudarydama arbitražinį susitarimą. Arbitražo taikytos poveikio 
priemonės šiuo atveju tik apsaugo šalių išreikštą valią dėl ginčų sprendimo būdo bei patį arbitražo 
procesą. Išplėstinė teisėjų kolegija pažymi, kad arbitražo taikytos poveikio priemonės  neriboja 
šalies teisės kreiptis į teismą visais klausimais apskritai, o nurodo nesikreipti į nacionalinį teismą 
tik su tais reikalavimais, kuriuos apima sudarytas arbitražinis susitarimas ir kurie gali būti 
tenkinami arbitražo teismo sprendimu, b e kita ko, atsižvelgiant ir į šalies prašomus teisių gynimo 
būdus.  
Išplėstinė teisėjų kolegija atmeta kaip nepagrįstus suinteresuoto asmens argumentus, 
kuriais įrodinėjama, kad arbitražo sprendimu pažeistas teismų nepriklausomumo principas. 
Arbitražas, ka ip jau ne kartą minėta, veikia sutarties pagrindu. Nacionalinėje ir tarptautinėje 
sutarčių teisėje galioja sutarties privatumo doktrina (angl. privity of contract ), todėl arbitražas 
paprastai gali veikti tik inter partes, o jo priimti sprendimai nesaisto t rečiųjų šalių, įskaitant 
teismus arba kitus arbitražus. Taigi Arbitražo sprendimas ir juo nustatytas įpareigojimas yra 
nukreipti ne į teismą, o į konkrečią bylos šalį. Todėl, arbitražui nustačius vienai iš nacionalinio 
teismo procese besibylinėjančių šalių  įpareigojimą nesibylinėti teisme, valstybės teismo galimybė 
spręsti dėl savo kompetencijos (o ją nustačius, nagrinėti bylą iš esmės) nėra nei kokiu nors būdu 
paveikiama, nei apribojama – neigiamų teisinių pasekmių rizika šiuo atveju tenka tiktai šaliai, k uri 
veikia galbūt pažeisdama arbitražinį susitarimą. Arbitražo sprendimo, kuriuo nustatomas 
įpareigojimas nesibylinėti teisme, pripažinimas ir leidimas vykdyti Lietuvos Respublikoje neturi 
įtakos nei valstybės teismų teisei spręsti savo jurisdikcijos klaus imą, nei nagrinėti bylą iš esmės.  
Teisėjų kolegija nesutinka su suinteresuoto asmens argumentu, kuriuo įrodinėjama, kad 
arbitražo sprendimu taikytos poveikio priemonės apriboja valstybės teisnumą. Vien ta aplinkybė, 
kad viena iš bylos šalių yra valstybė, dalyvaujanti privatiniuose teisiniuose santykiuose tokiais 
pačiais pagrindais kaip ir privatūs asmenys, yra teisiškai nereikšminga. Kasacinio teismo 
praktikoje išaiškinta, jog šiuolaikinėje tarptautinėje teisėje ir tarptautinės teisės doktrinoje 
pripažįsta ma riboto valstybės imuniteto doktrina, pagal kurią valstybė ar jos vardu veikianti 
institucija gali turėti imunitetą tik dėl veiksmų viešosios teisės reglamentuojamoje srityje ( acta 
jure imperii ), o tais atvejais, kai valstybė ar jos institucija dalyvauja  privatinės teisės 
reglamentuojamuose santykiuose ( acta jure gestionis ), valstybė negali remtis imunitetu, nes šiuose 
santykiuose valstybė dalyvauja tokiais pačiais pagrindais kaip ir privatūs asmenys (Lietuvos 
Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus 2007 m. balandžio 6 d. nutartis, priimta civilinėje 
byloje S. N. v. Švedijos Karalystės ambasada , bylos Nr. 3K -3-142/2007).  
Remdamasi išdėstytais argumentais išplėstinė teisėjų kolegija konstatuoja, kad nėra 
teisinio pagrindo nepripažinti Lietuvos Respubl ikoje Švedijos Karalystės Stokholmo prekybos 
rūmų Arbitražo instituto arbitražo tribunolo 2012 m. liepos 31 d. sprendimą 1958 m. Niujorko 
konvencijos V straipsnio 2 dalies b) punkto pagrindu.  
14  
 
Dėl rungtyniškumo, teisės būti išklausytam principų  
 
Teismas pagal 1958 m. Niujorko konvenciją ex officio patikrina šio teisės akto V 
straipsnio 2 dalyje įtvirtintus užsienio arbitražo sprendimo nepripažinimo pagrindus, nepaisydamas 
to, ar jais remiasi bylos šalys. Toks patikrinimo mechanizmas išplaukia iš pačios ko nvencijos 
nuostatų, taigi yra vienodas visose prie šios konvencijos prisijungusiose valstybėse. Šioje byloje 
Lietuvos apeliacinis teismas ex officio sprendė ir  pasisakė dėl minėtos konvencijos V straipsnio 2 
dalyje išdėstytų nepripažinimo pagrindų, o šio teisės akto V straipsnio 1 dalyje įtvirtinti 
nepripažinimo pagrindai nebuvo vertinami. Teismo teisė tokio pobūdžio bylose rašytinio proceso 
tvarka ex officio  tikrinti užsienio arbitražo sprendimo nepripažinimo pagrindus, išdėstytus minėtos 
konvencijos V straipsnio 2 dalyje, yra šalims žinoma ir nėra siurprizinė, be to, abi šalys turėjo 
galimybę pateikti visus argumentus dėl, jų manymu, reikšmingų 1958 m. Niujorko konvencijoje 
įtvirtintų atsisakymo pripažinti užsienio arbitražo sprendimą pagrindų. Šalys Lietuvos 
apeliaciniam ir kasaciniam teismui pateiktuose procesiniuose dokumentuose išdėstė su bylos 
nagrinėjimo dalyku susijusius teisinius argumentus, o teismai juo s įvertino ir dėl jų pasisakė. 
Todėl išplėstinė teisėjų kolegija nenustatė rungtyniškumo principo nesilaikymo, taip pat nenustatė, 
kad šalims būtų buvusi suvaržyta teisė būti išklausytoms proceso Lietuvos apeliaciniame teisme 
metu.  
 
Dėl teismo teisės renk ant įrodymus naudotis Lietuvos teismų informacinės sistemos 
LITEKO duomenimis  
 
CPK 179 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad teismas gali naudoti duomenis iš teismų 
informacinės sistemos, taip pat iš kitų informacinių sistemų ir registrų. Šia teise teismas n audojasi 
tuomet, kai to reikia nustatyti ir išsamiai bei visapusiškai išnagrinėti aplinkybes, turinčias reikšmės 
bylos baigčiai. Tikrindama prašomo pripažinti ir leisti vykdyti užsienio arbitražo sprendimo 
nepripažinimo pagrindus Lietuvos apeliacinio teism o Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegija 
rėmėsi, be kita ko, Vilniaus apygardos teismo civilinės bylos Nr. 2 -5031 -302/2011 (bylos numeris 
2015 metais – Nr. 2 -598-852/2015) duomenimis, esančiais Lietuvos teismų informacinėje 
sistemoje LITEKO. Iš bylos med žiagos matyti, jog Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegija patikrino Lietuvos teismų informacinės sistemos LITEKO duomenis, jais 
remdamasi, nustatė, kad kitame (Vilniaus apygardos) teisme nagrinėjama civilinė byla dėl 
juridinio  asmens veiklos tyrimo, nurodė, kokie klausimai išspręsti toje byloje. Išplėstinė teisėjų 
kolegija neturi pagrindo daryti išvadą, kad tikrindama Lietuvos teismų informacinėje sistemoje 
LITEKO surinktus duomenis ir jais naudodamasi Lietuvos apeliacinio teis mo Civilinių bylų 
skyriaus teisėjų kolegija rėmėsi kitoje byloje priimta neįsiteisėjusia Vilniaus apygardos teismo 
2012 m. rugsėjo 3  d. nutartimi kaip turinčia res judicata ir prejudicinę galią.  
 
Dėl bylos procesinės baigties  
 
Šioje nutartyje išdėsčius a rgumentus konstatuota, kad išplėstinė teisėjų kolegija nenustatė 
aplinkybių, patvirtinančių Švedijos Karalystės Stokholmo prekybos rūmų Arbitražo instituto 
arbitražo tribunolo 2012 m. liepos 31 d. sprendimo nepripažinimo Lietuvos Respublikoje pagrindų 
paga l 1958 m. Niujorko konvenciją egzistavimą. Dėl to konstatuotina, kad apskųsta Lietuvos 
apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos nutartis netenkinti pareiškėjo prašymo 
pripažinti ir leisti vykdyti Lietuvos Respublikoje Arbitražo sprendim ą yra teisiškai nepagrįsta, 
todėl naikintina (CPK 346 straipsnio 2 dalies 1 punktas, 359 straipsnio 3 dalis). Ją panaikinus 
priimamas naujas sprendimas – pareiškėjo prašymą tenkinti (CPK 810 straipsnio 6 dalis, 813 
straipsnis,  Komercinio arbitražo įstatymo  51 straipsnis ).  
 
15  
Kiti dalyvaujančių byloje asmenų procesiniuose dokumentuose formuluojami argumentai 
neturi teisinės reikšmės šios bylos teisingam ir visapusiškam išnagrinėjimui bei vienodos teismų 
praktikos formavimui, todėl išplėstinė teisėjų kolegija dėl jų nepasisako.  
 
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus išplėstinė teisėjų kolegija, 
vadovaudamasi Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso 359 straipsnio 1 dalies 4 punktu, 
362 straipsnio 1 dalimi,  
 
n u t a r i a :  
 
Panaikinti Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjų kolegijos 2012 m. 
gruodžio 17 d. nutartį ir priimti naują sprendimą – pareiškėjo OAO „Gazprom“ prašymą tenkinti: 
pripažinti ir leisti vykdyti Lietuvos Respublikoje Švedijos Karalystės Stokholmo pr ekybos rūmų 
Arbitražo instituto arbitražo tribunolo 2012 m. liepos 31 d. sprendimą.  
Ši Lietuvos Aukščiausiojo Teismo nutartis yra galutinė, neskundžiama ir įsiteisėja nuo 
priėmimo dienos.  
 
 
Teisėjai       Gražina Davidonienė  
 
 
        Virgilijus Grabinsk as  
 
 
        Sigitas Gurevičius  
 
 
        Rimvydas Norkus  
 
 
        Antanas Simniškis  
 
 
        Janina Stripeikienė  
 
 
        Dalia Vasarienė