/* KOM/2010/0802 galutinis */ KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI dėl valstybių narių Direktyvos 2003/88/EB (Darbo laiko direktyvos) įgyvendinimo





[pic] | EUROPOS KOMISIJA | Briuselis, 2010.12.21 KOM(2010) 802 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI dėl valstybių narių Direktyvos 2003/88/EB (Darbo laiko direktyvos) įgyvendinimo {SEK(2010) 1611 galutinis} KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI dėl valstybių narių Direktyvos 2003/88/EB (Darbo laiko direktyvos) įgyvendinimo 1. Įvadas Šioje ataskaitoje apžvelgiama, kaip valstybės narės įgyvendino Darbo laiko direktyvą 2003/88/EB[1] (toliau – direktyva), kaip to reikalaujama pagal jos 24 straipsnį. Primenami direktyvos tikslai ir pagrindinės nuostatos, ir išdėstomi pagrindiniai Komisijos atlikto valstybių narių įgyvendinimo nagrinėjimo rezultatai, pagrindžiami pridėtu Komisijos tarnybų darbo dokumentu, kuriame nagrinėjimo rezultatai pristatomi nuodugniau. Šios ataskaitos tikslas – apžvelgti, kaip valstybės narės įgyvendino direktyvą ir atkreipti dėmesį į pagrindines problemas. Ataskaitoje neįmanoma išsamiai apžvelgti visų nacionalinių įgyvendinimo priemonių[2]. 2. Direktyvos tikslas ir reikalavimai. Direktyvą Europos Parlamentas ir Taryba priėmė pagal EB sutarties 137 straipsnio 2 dalį (dabar SESV 153 straipsnio 2 dalis). Pagrindinis jos tikslas – nustatyti būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo. Kaip rodo daugelio tyrimų[3] duomenys, ilgos darbo valandos ir nepakankamas poilsis (ypač taip dirbant ilgą laiką) gali turėti žalingo poveikio sveikatai (didesnis skaičius nelaimingų atsitikimų ir klaidų, didelis stresas ir nuovargis, trumpalaikis ir ilgalaikis pavojus sveikatai). Teisingumo Teismas išaiškino, kad direktyvos reikalavimai dėl maksimalaus darbo laiko, mokamų kasmetinių atostogų ir minimalaus poilsio laiko „yra ypatingos svarbos Bendrijos socialinės teisės normos, kuriomis gali pasinaudoti kiekvienas darbuotojas [4]“. Pagrindinių teisių chartijos[5] 31 straipsnio 2 dalyje taip pat nustatyta, kad: „Kiekvienas darbuotojas turi teisę į tai, kad būtų apribotas maksimalus darbo laikas, teisę į dienos ir savaitės poilsį, taip pat kasmetines mokamas atostogas.“ Direktyva nustatyti bendri būtiniausi darbuotojams visose valstybėse narėse taikomi reikalavimai, įskaitant: - darbo laiko apribojimus (vidutiniškai ne daugiau kaip 48 valandos per savaitę, įskaitant viršvalandžius) - minimalias dienos ir savaitės poilsio pertraukas (bent 11 valandų nepertraukiamo kasdienio poilsio ir 35 valandos nepertraukiamo savaitės poilsio) - mokamas kasmetines atostogas (bent 4 savaitės per metus) - papildomą apsaugą naktinės pamainos darbuotojams. Direktyvoje taip pat numatytas darbo laiko organizavimo lankstumas. Vykdant tam tikrą veiklą minimalų poilsį galima atidėti, atidedant visą laikotarpį ar jo dalį. Atskiri darbuotojai gali pasirinkti dirbti ilgiau nei nustatyta 48 valandų riba (vadinama išimtimi). Darbo laiko organizavimo lankstumas gali būti užtikrinamas kolektyvinėmis sutartimis, pavyzdžiui, leidžiant vidutinį savaitės darbo laiką apskaičiuoti per laikotarpį, trunkantį iki 12 mėnesių. 3. Taikymo valstybėse narėse analizė Remdamasi nacionalinėmis ataskaitomis (įskaitant nacionalinio lygmens socialinių partnerių nuomones), Europos lygmens socialinių partnerių ataskaitomis ir Komisijos turima informacija iš kitų šaltinių, pavyzdžiui, nepriklausomų ekspertų ataskaitomis, Komisija 2008 m. pradėjo išsamiai nagrinėti, kaip visos valstybės narės įgyvendino direktyvą. Svarbiausi visuotinės svarbos rezultatai apibendrinti 3.1–3.9 skirsniuose. Šie skirsniai yra labai tarpusavy susiję, todėl vertinant direktyvos laikymąsi reikėtų į tai atsižvelgti. 3.1. Darbo laiko apribojimai Pagal direktyvą vidutinis savaitės darbo laikas (įskaitant viršvalandžius) negali viršyti 48 valandų per savaitę. Apskritai ši riba patenkinamai perkelta į nacionalinę teisę – daug valstybių narių nustato normas, kuriomis darbuotojai dar labiau apsaugomi. Tačiau Austrijoje gali būti reikalaujama, kad gydytojai, be jų sutikimo, dirbtų vidutiniškai 60 valandų per savaitę. Prancūzijoje dėl neaiškių nuostatų, kuriomis reglamentuota gydytojų darbo laiko trukmė, imta laikytis praktikos, kuomet valstybinėse ligoninėse dirbančių gydytojų darbo grafikas jau viršija pagal direktyvą leidžiamą 48 valandų ribą. Vengrijoje pagal kvietimą budintiems darbuotojams leidžiama per savaitę vidutiniškai dirbti nuo 60 iki 72 valandų, pagal susijusių šalių susitarimą: neaišku, ar šioms sutartims būtų taikoma nuo direktyvos nukrypti leidžianti nuostata (išimtis). Taip pat keliose valstybėse narėse taikant taisykles, susijusias su budėjimo laiku, mokomąją praktiką atliekančiais gydytojais ar viešojo sektoriaus darbuotojais, iškyla klausimų dėl darbo laiko apribojimų laikymosi. Direktyvoje nustatyta, kad apskaičiuojant savaitės darbo laiko ribą, dirbtų valandų vidurkis gali būti apskaičiuojamas per ataskaitinį laikotarpį. Taip sudaroma galimybė kai kurias savaites dirbti daugiau valandų, jei kitas savaites dirbama atitinkamai trumpiau. Paprastai ataskaitinis laikotarpis neturi viršyti keturių mėnesių, tačiau pagal teisines nuostatas tam tikrai veiklai jis gali būti pratęstas ne ilgiau kaip iki šešių mėnesių, ir pagal kolektyvinę sutartį, visai veiklai ne ilgiau kaip iki dvylikos mėnesių. Apskritai valstybės narės ataskaitinį laikotarpį taiko tinkamai, ir kai kurios iš jų neseniai priėmė svarbius pakeitimus, kad pagerintų šių nuostatų laikymąsi. Tačiau kelios valstybės narės vis dar ne visai laikosi direktyvos. Bulgarija ir Vokietija visai veiklai taiko šešių mėnesių ataskaitinį laikotarpį. Vokietija , Vengrija , Lenkija ir Ispanija taiko dvylikos mėnesių ataskaitinį laikotarpį be kolektyvinės sutarties. 3.2. Budėjimo laikas Budėjimo laikas – tai laikas, kai darbuotojas turi likti darbo vietoje, pasirengęs jei būtina vykdyti savo pareigas. Remiantis Teisingumo Teismo sprendimais[6], pagal direktyvą visas budėjimo laikas darbo vietoje turi būti skaičiuojamas kaip darbo laikas. Šis principas taikomas tiek laikui, kai darbuotojas dirba reaguodamas į kvietimą ( aktyvus budėjimo laikas), tiek laikui, kai jam leidžiama ilsėtis, kol jis laukia kvietimo ( neaktyvus budėjimo laikas), jeigu jis pasilieka darbo vietoje. Analizė parodė, kad kai kurios valstybės narės atliko svarbių teisės aktų arba galiojančios praktikos pakeitimų, kad geriau laikytųsi Teisingumo Teismo sprendimuose nustatytų reikalavimų: t. y. Čekija, Prancūzija, Vokietija, Vengrija, Nyderlandai, Lenkija (kai kurių sektorių), Slovakija ir JK . Vienuolikoje valstybių narių šiuos pakeitimus sudarė ir pradėta taikyti išimtis – žr. 3.7 skirsnį. Šiuo metu, remiantis turima informacija, panašu, kad pagal nacionalinę teisę visas budėjimo laikas darbo vietoje laikomas darbo laiku devyniose valstybėse narėse: Kipre, Čekijoje, Estijoje, Italijoje, Latvijoje, Lietuvoje, Maltoje, Nyderlanduose ir JK . Tokios bendros pozicijos, išskyrus kelis sektorius, taip pat laikomasi Austrijoje ir Vengrijoje. Be to, visas budėjimo laikas darbo vietoje laikomas darbo laiku pagal Darbo kodeksą privačiajame sektoriuje (bet ne visame viešajame sektoriuje) Ispanijoje ir Slovakijoje . Taip pat visas budėjimo laikas darbo vietoje konkrečiai visuomenės sveikatos sektoriuje dabar laikomas darbo laiku Prancūzijoje, Lenkijoje, Slovakijoje ir Ispanijoje . Taip pat aišku, kad yra nemažai valstybių narių, kuriose vis dar ne visas budėjimo laikas darbo vietoje laikomas darbo laiku, kaip nustatyta Teismo sprendimuose: - Airijoje (paprastai) arba Graikijoje (gydytojams, dirbantiems visuomenės sveikatos sektoriuje) nėra teisinio reikalavimo ar praktikos, pagal kuriuos aktyvus budėjimo laikas būtų laikomas darbo laiku. - Paprastai remiantis galiojančia nacionaline teise arba kolektyvinėmis sutartimis ne visas neaktyvus budėjimo laikas darbo vietoje laikomas darbo laiku Danijoje, Graikijoje ir Airijoje ; tai taip pat taikytina (išskyrus konkrečius sektorius) Lenkijai[7]. Jis taip pat ne visas laikomas darbo laiku pagal konkrečias tam tikriems sektoriams galiojančias taisykles Graikijoje (viešojo sektoriaus gydytojams); Slovėnijoje (ginkluotosioms pajėgoms, policijai, kalėjimams, teisėjams, prokurorams) ir Ispanijoje ( Guardia Civil ). - Pagal Belgijos, Suomijos ir Švedijos nacionalinę teisę neaktyvus budėjimo laikas paprastai laikomas darbo laiku, tačiau leidžiama taikyti nuo šio principo nukrypti leidžiančias nuostatas pagal kolektyvines sutartis, kurios dažnai neatitinka Teismo sprendimų. Prancūzijoje įprasta sektorių kolektyvinėse sutartyse numatyti équivalence (tai reiškia, kad neaktyvus budėjimo laikas darbo vietoje užskaitomas tik iš dalies). Prancūzijos valdžios institucijos paragino socialinius partnerius persvarstyti savo susitarimus, tačiau neaišku, ar jais visais visapusiškai laikomasi reikalavimų. - Budėjimo laiko nuostatų atitiktis išlieka neaiški Bulgarijoje ir Rumunijoje (paprastai), Slovėnijoje (išskyrus jau pirmiau minėtas viešojo sektoriaus dalis) ir Ispanijoje (valstybės tarnyboje, policijoje, priešgaisrinėje tarnyboje). 3.3. Kompensuojamasis poilsio laikas Pagrindiniai direktyvos reikalavimai dėl minimalaus dienos ir savaitės poilsio laiko ir poilsio pertraukos darbo dieną iš esmės tinkamai perkelti į nacionalinę teisę. Daugiausia sunkumų kyla dėl nukrypti leidžiančių nuostatų naudojimo, pagal kurias minimalų poilsio laiką leidžiama atidėti arba sutrumpinti, tačiau tik tuomet, jeigu darbuotojas gauna papildomą atitinkamos trukmės poilsio laiką kitu metu, kuriuo kompensuojamas neišnaudotas poilsio laikas (atitinkamas kompensuojamasis poilsis). Pagal taisykles neleidžiama visiškai neišnaudoti minimalaus poilsio, išskyrus išskirtinius atvejus, kai objektyviai neįmanoma suteikti atitinkamo kompensacinio poilsio, ir kuomet darbuotojams suteikiama tinkama alternatyvi apsauga. Be to, remiantis Jaeger sprendimu, kompensacinis poilsis turėtų būti suteikiamas nedelsiant, iš karto po to, kai buvo neišnaudotas poilsis. Keliose valstybėse narėse nukrypti leidžiančios nuostatos buvo naudojamos taip, kad jomis viršijamos taisyklių nuostatos. Galima išskirti tris pagrindines problemas: - Kai kuriems darbuotojams nesuteikiama teisė į poilsį . Ši problema būdinga kai kuriems konkretiems sektoriams Belgijoje (internatinėms mokykloms, gynybos pajėgoms), Graikijoje (viešojo sektoriaus gydytojams), ir Vengrijoje (atsitiktiniams darbuotojams, viešojo sektoriaus mokykloms, gynybos pajėgoms). Apskritai ši problema būdinga tam tikriems darbuotojams Austrijoje (įskaitant sveikatos priežiūros ir nuolatinės globos įstaigų darbuotojus) ir Latvijoje . - Leidžiama taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, pagal kurias nereikalaujama suteikti atitinkamo kompensuojamojo poilsio . Tokias nukrypti leidžiančias nuostatas leidžiama taikyti plačiai apibrėžtai veiklai ar sektoriams Belgijoje, Bulgarijoje, Estijoje, Vengrijoje ir Latvijoje . Vokietijoje (tik pagal kolektyvines sutartis) ir Rumunijoje jas taikyti leidžiama atitinkamai budintiems darbuotojams ir sveikatos paslaugoms. Portugalijoje tokias nuostatas leidžiama taikyti viešajam sektoriui. - Vėlavimas suteikti kompensuojamąjį poilsį , pažeidžiant Jaeger sprendimą. Panašu, kad devyniose valstybėse narėse nėra bendros teisiškai privalomos normos dėl kompensuojamojo poilsio suteikimo laiko: Austrijoje (dėl savaitės poilsio), Kipre, Danijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Airijoje, Italijoje, Liuksemburge ir Maltoje . Belgijoje, Vokietijoje ir Latvijoje nėra teisiškai privalomos normos, taikomos esminiams sektoriams arba situacijoms. Austrijoje (dėl dienos poilsio), Belgijoje (viešasis sektorius), Danijoje (pagal kai kurias kolektyvines sutartis), Suomijoje, Vengrijoje, Lenkijoje (kai kuriems sektoriams), Portugalijoje (viešasis sektorius), Slovakijoje, Slovėnijoje ir Ispanijoje kompensuojamasis poilsis turi būti suteikiamas per nurodytą laikotarpį, tačiau jis gali būti daug ilgesnis nei nurodytasis Jaeger sprendime. 3.4. Mokomąją praktiką atliekantys gydytojai 2000 m. priėmus dalinio keitimo direktyvą[8], Darbo laiko direktyva taikoma mokomąją praktiką atliekantiems gydytojams. Taip leista šių darbuotojų vidutinį darbo valandų skaičių per savaitę palaipsniui iki 2009 m. liepos 31 d. sumažinti iki 48 valandų. Akivaizdu, kad dėl šio pokyčio labai pagerėjo padėtis sveikatos apsaugos ir saugos srityje keliose valstybėse narėse, kuriose anksčiau mokomąją praktiką atliekantiems gydytojams nebuvo taikomas minimalus poilsio laikas ar darbo laiko apribojimai. Tačiau padėtis vis dar nepatenkinama. Graikija atidėjo šiai grupei taikomų nuostatų perkėlimą į nacionalinę teisę: dėl to vis dar gali būti reikalaujama, kad mokomąją praktiką atliekantys gydytojai nesiilsėtų minimalų poilsio laiką ir dirbtų daug papildomų valandų (vidutiniškai 66–80 valandų per savaitę). Airija netaiko teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkelta direktyva, todėl daug mokomąją praktiką atliekančių gydytojų vidutiniškai vis dar dirba daugiau kaip 60 valandų per savaitę, o kai kurie dirba net virš 90 valandų per savaitę, negalėdami ilsėtis minimalų dienos poilsio laiką. Belgija direktyvos nuostatų, taikomų mokomąją praktiką atliekantiems gydytojams, kurie vidutiniškai dirbdavo iki 79 valandų per savaitę, anksčiau nebuvo perkėlusi į nacionalinę teisę, bet šiuo metu rengia teisės aktus, kuriais tos nuostatos bus perkeltos į nacionalinę teisę[9]. Nepanašu, kad Prancūzijoje mokomąją praktiką atliekantiems gydytojams taikomomis nacionalinėmis taisyklėmis būtų nustatyta kokia nors veiksminga viršutinė jų darbo laiko riba. 3.5. Viešojo sektoriaus darbuotojai Direktyva taikoma viešajam sektoriui. Tam tikros išlygos taikomos tam tikrai viešojo sektoriaus veiklai, kaip antai ginkluotosioms pajėgoms, policijai arba tam tikroms civilinės saugos paslaugoms. Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši nukrypti leidžianti nuostata turi būti taikoma tik išskirtinėmis aplinkybėmis, kaip antai technologinių nelaimių, atakų arba rimtų avarijų atvejams, ir kad įprastinė tokių darbuotojų veikla reguliuojama pagal direktyvą[10]. Kalbant bendrai, valstybės narės perkėlė direktyvą į viešąjį sektorių. Tačiau kai kurios valstybės narės neperkėlė nuostatų, taikomų tam tikroms darbuotojų grupėms. Direktyvos nuostatos, susijusios su ginkluotosiomis pajėgomis ir policija, nebuvo perkeltos Kipre , Airijoje ir Italijoje . Ispanijoje neperkeltos su policija ( Guardia Civil ) susijusios direktyvos nuostatos; taip pat neperkeltos daugumai viešojo sektoriaus darbuotojų, įskaitant civilinės saugos paslaugas, taikomos direktyvos nuostatos. Italijoje ji taip pat neperkelta pagalbos tarnyboms; taip pat panašu, kad viešąsias sveikatos paslaugas teikiantiems gydytojams, teismų ir kalėjimų darbuotojams taikomos nukrypti leidžiančios nuostatos ir bibliotekų, muziejų ir valstybinių archeologinių vietovių darbuotojams taikoma išlyga viršija tai, kas numatyta pagal direktyvą. Graikijoje direktyva nėra perkelta viešajame sektoriuje dirbantiems gydytojams. 3.6. Darbuotojai, dirbantys pagal kelias darbo sutartis Direktyvoje nėra atskirai nurodyta, kaip darbo laiko ribojimas turėtų būti taikomas tuo atveju, jei darbuotojas tuo pačiu metu dirba pagal dvi arba daugiau darbo sutarčių. Ar laiko ribojimas turėtų būti taikomas kiekvienam darbuotojui (sudedant visas valandas, dirbtas kiekvienam darbdaviui), ar kiekvienai sutarčiai (taikant laiko ribojimą kiekvienai darbo sutarčiai atskirai)? Šiuo požiūriu taikymas valstybėse narėse labai skiriasi. Keturiolikoje valstybių narių direktyvos nuostatos taikomos kiekvienam darbuotojui. Tačiau vienuolikoje valstybių narių nuostatos taikomos kiekvienai sutarčiai. Tokios šalys yra: Čekija, Danija, Vengrija[11], Latvija, Malta, Lenkija, Portugalija, Rumunija, Slovakija, Ispanija ir Švedija . Belgijoje ir Suomijoje taikomos tarpinės nuostatos. Komisija jau nurodė, kad, kiek įmanoma, direktyva turi būti taikoma kiekvienam darbuotojui[12]. Atsižvelgiant į direktyvos tikslą užtikrinti darbuotojų sveikatą ir saugą, valstybės narės turėtų nustatyti tinkamus stebėsenos ir taikymo užtikrinimo mechanizmus, ypač tais atvejais, kai sudarytos kelios sutartys su tuo pačiu darbdaviu. 3.7. Išimtis Pastaraisiais metais su išimties taikymu susijusi padėtis labai pasikeitė. 2000 m. JK buvo vienintelė valstybė narė, taikiusi išimtį. Šiuo metu ji taikoma šešiolika valstybių narių, įskaitant vieną valstybę narę, kurioje šiuo metu rengiami teisės aktai dėl išimties taikymo. Vienuolika valstybių narių nurodė, kad jos perkėlimo teisės aktuose nėra numačiusios išimties taikymo; šios valstybės – Austrija, Danija, Suomija, Graikija, Airija, Italija, Lietuva, Liuksemburgas, Portugalija, Rumunija ir Švedija . Svarbu pažymėti, kad išimtis taikoma labai skirtingai. Penkios valstybės narės ( Bulgarija, Kipras, Estija, Malta ir JK ) leidžia taikyti išimtį neatsižvelgiant į sektorių. Vienuolika ( Belgija, Čekija, Prancūzija[13], Vokietija, Vengrija, Latvija, Nyderlandai, Lenkija, Slovakija, Slovėnija ir Ispanija ) leidžia (arba šiuo metu nustato) labiau ribotą išimties taikymą; išimtį leidžiama taikyti tik tam tikriems sektoriams arba darbo vietoms, kuriose dažnai taikomas budėjimo laikas. Apsaugos sąlygos, susijusios su išimtimi, taip pat labai skiriasi. Pavyzdžiui, kai kurios valstybės narės darbuotojams, kuriems taikoma išimtis, riboja vidutinę darbo savaitės trukmę (nuo 51 val. Ispanijoje iki 72 val., įskaitant budėjimo laiką, Vengrijoje ), o septyniose valstybėse narėse šiems darbuotojams konkretūs ribojimai netaikomi. Dvi valstybės narės ( Vokietija ir Nyderlandai ) norint taikyti išimtį reikalauja kolektyvinio susitarimo ir kiekvieno darbuotojo sutikimo. Tik trys valstybės narės ( Vokietija, Latvija ir Malta ) mini konkrečią darbdavio prievolę registruoti pagal išimtį dirbančių darbuotojų darbo valandas ir tik dvi valstybės narės ( Čekija ir Slovakija ) nurodo darbdavio prievolę pranešti darbo inspekcijai apie išimties taikymą. Be to, Vokietija reikalauja specialių priemonių atsižvelgti į sveikatą ir saugą, o Nyderlandai reikalauja, kad socialiniai partneriai pirmiausia nuspręstų, ar galima išvengti išimties taikymo kitaip perorganizuojant darbą. Daugumoje valstybių narių išimtis pradėta taikyti neseniai. Tačiau Komisija negali visiškai įvertinti jos faktinio taikymo, kadangi valstybių narių ataskaitose nepateikiama pakankamai informacijos apie darbuotojų, kuriems taikoma išimtis, faktiškai dirbtą darbo valandų skaičių ir nenurodomas laikotarpis. Daugumoje valstybių narių darbuotojų, kuriems taikoma išimtis, darbo laikas nėra stebimas ar registruojamas. Todėl politikos formuotojai, valstybės narės, kurios visų pirma yra atsakingos už ES teisės įgyvendinimą, Komisija, kaip Sutarčių sergėtoja, neturi pagrindinės informacijos, kuri būtina siekiant išnagrinėti, kiek darbuotojams, kuriems taikoma išimtis, (ir jų kolegoms arba klientams) gali būti keliamas pavojus dėl pernelyg ilgo darbo laiko. Kai kurios valstybės narės taip pat baiminasi, kad gali būti nepaisoma direktyvoje nustatytų sveikatos ir saugos tikslų ir tinkamai nesilaikoma reikalavimo gauti išankstinį laisvanorišką darbuotojo sutikimą. 3.8. Kasmetinės atostogos 7 straipsnyje nustatyta teisė pasinaudoti kasmetinėmis mokamomis atostogomis apskritai perkelta patenkinamai. Pagrindinės problemos yra susijusios su vėlavimais ir piktnaudžiavimu teise pasinaudoti kasmetinėmis mokamomis atostogomis. Kai kuriose valstybėse narėse pagal nacionalinius teisės aktus galima reikalauti, kad darbuotojas palauktų iki vienerių metų prieš pasinaudodamas kasmetinėmis metinėmis atostogomis. Be to, kai kuriose valstybėse narėse direktyvoje nurodyta teisė į kasmetines mokamas atostogas yra prarandama tų metų, už kuriuos skaičiuojamos kasmetinės atostogos, arba perkėlimo laikotarpio pabaigoje, net jei darbuotojas neturėjo galimybių pasinaudoti atostogomis dėl nuo jo nepriklausančių priežasčių, pvz., dėl ligos. Tai neatitinka direktyvos nuostatų[14]. 3.9. Naktinis darbas Naktį žmogaus organizmas yra jautresnis aplinkos pokyčiams ir tam tikram labiau varginančiam darbui, todėl dėl ilgo darbo naktį gali kilti papildomas pavojus darbuotojo sveikatai ir saugai. Todėl direktyvoje naktį dirbantiems darbuotojams nustatyti griežtesni standartai: ne ilgesnė nei 8 valandos per dieną vidutinė darbo trukmė ir ne ilgesnis nei 8 valandų naktinio darbo, kuris yra ypač pavojingas arba keliantis stresą, laikotarpis bet kurią dieną. Galima taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, tiek teisės aktais, tiek ir kolektyviniu susitarimu, jei naktį dirbančiam darbuotojui suteikiamas atitinkamas kompensuojamojo poilsio laikotarpis. Apibendrinant galima teigti, kad naktinį darbą reglamentuojančios taisyklės perkeltos patenkinamai. Pagrindiniai perkėlimo trūkumai, kurie buvo nurodyti paskutinėje Komisijos įgyvendinimo ataskaitoje dėl šios direktyvos, ištaisyti. Tačiau Vengrijoje nebuvo perkeltas naktinio darbo ribojimas. Konkretus darbo laiko (ypač pavojingo arba keliančio stresą naktinio darbo) ribojimas nevisiškai perkeltas Estijoje ir visiškai neperkeltas Italijoje ; Ispanijoje leidžiama jį viršyti. Be to, Estijoje, Latvijoje, Rumunijoje, Airijoje ir Italijoje toks darbas nėra aiškiai apibrėžtas, todėl bet koks ribojimas gali būti neveiksmingas. 4. Valstybių narių ir socialinių partnerių vertinimai Įgyvendinimo ataskaitose šešiolika valstybių narių nurodė, kad direktyvos perkėlimas iš esmės padarė teigiamą poveikį; darbuotojams taikoma didesnė apsauga, nacionaliniai teisės aktai tapo paprastesni ir veiksmingesni, pradėta taikyti teisinė apsauga grupėms, kurioms prieš tai ji nebuvo taikoma. Tačiau vienuolikos valstybių narių nuomone su budėjimo laiku ir nedelsiant suteikiamu kompensuojamuoju laiku susiję teisės aktai darė arba būtų darę labai neigiamą poveikį, nes būtų sukurta praktinių darbo laiko organizavimo sunkumų, ypač teikiant 24 valandas per parą teikiamas paslaugas, kaip antai sveikatos priežiūros arba ugniagesių. Keturiolika valstybių narių kreipėsi dėl skubaus direktyvos pakeitimo, susijusio su budėjimo laiku, lankstesniu ataskaitiniu laikotarpiu arba kompensuojamojo poilsio laikotarpiu. Profesinės sąjungos pabrėžė direktyvos svarbą Europos socialinei politikai ir tebeegzistuojantį poreikį Europos lygmeniu nustatyti bendrus minimalius šios srities standartus. Apsauga nuo pernelyg ilgo darbo laiko neturėtų būti sumažinta; nukrypti leidžiančios nuostatos turėtų būti sugriežtintos, išimtis taikoma vis rečiau, griežčiau taikomi apsaugos reikalavimai ir stiprinamas bendras nuostatų taikymas. Europos lygmeniu pareikšta darbdavių nuomone, darbo laikas yra pagrindinis lankstumo ir konkurencingumo veiksnys. Tačiau, jų nuomone, apskritai direktyva reglamentuojama daugiau, nei būtina užtikrinti darbuotojų sveikatai ir saugai. Jų nuomone, perkėlimas į nacionalinę teisę turėtų būti paprastesnis ir lankstesnis, o direktyvos pakeitimai, susiję su ilgesniais ataskaitiniais laikotarpiais, budėjimo laiku ir kompensuojamojo poilsio laikotarpiu, yra skubūs. Nacionalinėse vienuolikos valstybių narių ataskaitose ir Europos lygmens profesinių sąjungų ataskaitoje išreikštas didelis susirūpinimas dėl direktyvos stebėsenos ir taikymo veiksmingumo nacionaliniu lygmeniu, ypač konkrečiuose sektoriuose. Dažniausiai minėti klausimai: - pernelyg ilgas darbo laikas ir minimalios trukmės poilsio nesuteikimas valstybinėse ligoninėse, ypač kiek tai susiję su gydytojų budėjimo laiku; - darbo laiko ribojimo, ataskaitinių laikotarpių arba minimalaus kasdieninio poilsio ir tinkamo viršvalandžių registravimo reikalavimų nepaisantys darbdaviai; - nacionalinės taisyklės, kuriomis direktyva perkeliama neaiškiai arba nepraktiškai; - neaiški 17 straipsnio 1 dalyje (savarankiškai dirbantys darbuotojai)[15] nurodytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritis; - darbdaviai, per metus nesuteikiantys kasmetinių atostogų. Darbdavių organizacijų nuomone, taikymas ir stebėsena buvo patenkinami. Kai kurios valstybės narės manė, kad dėl stebėsenos kilo pernelyg didelė reguliavimo našta MVĮ ir įmonėms, kurioms taikytos nuostatos. 5. Išvados Komisija vertina dideles daugelio valstybių narių pastangas, kad į nacionalinę teisę būtų perkeltos vėlesnių Teisingumo Teismo ar nacionalinių teismų sprendimų ar Komisijos pranešimų nuostatos arba kad būtų padidinta jų atitiktis. Apskritai Europos Sąjungoje dauguma darbuotojų dirba pagal ES teisės aktus atitinkančias darbo laiko taisykles. Daugeliu atvejų nacionalinėmis taisyklėmis užtikrinama geresnė apsauga nei apsauga, kurios reikalaujama pagal šią direktyvą. Vis dėlto Komisijos analizė rodo, kad daugelyje valstybių narių nuo 2000 m. taikoma išimtis: vienuolikoje šalių šia galimybe naudojamasi, siekiant valdyti susidariusius sunkumus dėl budėjimo laiko ir kompensuojamojo poilsio laiko dirbant 24 valandas. Be to, iš analizės matyti, kad vis dar kyla sunkumų įgyvendinant šiuos pagrindinius direktyvos elementus, kaip juos išaiškino Teisingumo Teismas: - darbo laiko (įskaitant budėjimo laiką) apibrėžtis ir atitinkamo kompensuojamojo poilsio taisyklės (kai minimalus poilsio laikas atidedamas), visų pirma tarnybose, kurios veikia ištisą parą, septynias dienas per savaitę, - pagal kelias darbo sutartis dirbančių darbuotojų padėtis, - specifinių darbuotojų grupių padėtis (ypač krašto gynybos ir saugumo tarnybose, taip pat savarankiškai dirbančių darbuotojų), - nepakankama derama stebėsena ar sąlygų, kurios keliamos norint taikyti direktyvos išimtį, užtikrinimas valstybėse narėse, kuriose leidžiama naudotis šia galimybe. Komisija: - atsižvelgdama į kintančius darbo modelius ir darbo organizavimo būdus, vertins bendrą direktyvos poveikį darbuotojų sveikatai ir saugai, - atsižvelgdama į teismų praktiką, valstybių narių patirtį taikant šią direktyvą ir socialinių partnerių nuomones[16], tikslins kai kurių taisyklių aiškinimą, - nagrinės padėtį, susidarančią laikantis nacionalinių teisės aktų ir praktikos, ypač atsižvelgdama į tuos teisės aktus ir praktiką, pagal kuriuos darbuotojai verčiami dirbti papildomas valandas arba dirbti be tinkamo poilsio. Nemenkindama savo kaip Sutarčių saugotojos svarbos, Komisija toliau rems valstybių narių geresnio įgyvendinimo pastangas, be to, ji yra pasirengusi lengvinti informacijos mainus tarp valstybių narių ir tarp socialinių partnerių, kai tai gali būti naudinga. Remdamasi pagal SESV 154 straipsnio 2 dalį vykdytomis Europos masto konsultacijomis su socialiniais partneriais, 2010 m. kovo mėn. Komisija pradėjo direktyvos persvarstymą[17]. Be to, Komisija pradėjo išsamų ekonominio ir socialinio poveikio tyrimą, kuriuo bus papildytas šioje ataskaitoje pateiktas teisinio poveikio vertinimas. Komisija pasiryžusi sėkmingai baigti Darbo laiko direktyvos persvarstymą. Siekdama šio tikslo, Komisija kartu su šia ataskaita priima komunikatą, kuriuo pagal SESV 154 straipsnio 3 dalį pradedamas antras konsultacijų su socialiniais partneriais etapas. [1] 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003 11 18, p. 9). Direktyva konsoliduojamos ir panaikinamos dvi ankstesnės 1993 m. ir 2000 m. direktyvos. [2] Nieko šioje ataskaitoje nereikėtų suprasti kaip išankstinės Komisijos pozicijos, kurios ji galėtų laikytis ateityje nagrinėjamose bylose. [3] Žr. Komisijos tarnybų darbo dokumento 5.2 skyriuje cituojamus įvairius tyrimus. [4] 2005 m. gruod˛io 1 d. Sprendimo Dellas, C-14/04, Rink. p. I-10253, 40–41 ir 49 punktai ir 2006 m. baland˛io 6 d. Sprendimo FNV , C-124/05, 28 punktas. [5] Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija (OL C 303, 2007 12 14, p. 1). [6] SIMAP (C-303/98), Jaeger (C-151/02), Pfeiffer (C-398/01) ir Dellas (C-14/04). [7] Išskyrus sveikatos apsaugos paslaugas ir profesionalius karius. [8] Direktyva 2000/34/EB (OL L 195, 2000 8 1, p. 41). [9] 2010 m. gruodžio 13 d. abeji Rūmai patvirtino dalinio keitimo teisės aktus, kuriuos dar turi pasirašyti karalius. Tikėtasi, kad jie įsigalios 2011 m. pradžioje. [10] Feuerwehr Hamburg (C-52/04) ir Komisija prieš Ispaniją (C-132/04). [11] Išskyrus sveikatos priežiūros veiklą. [12] Komisijos ataskaita dėl darbo laiko direktyvos – COM (2000) 787, 14.2 punktas. [13] Prancūzijoje teisinė padėtis, susijusi su pernelyg ilgomis darbo valandomis atliekant budėjimą yra ypatinga; ji išsamiai paaiškinta pridedamame darbiniame dokumente. [14] BECTU (C- 173/99); Schultz – Hoff ir Stringer (C-350/06 ir C-520/06). [15] Žr. pridedamo darbo dokumento 4.2, 9.1 ir 9.2 skirsnius. [16] Išsamūs duomenys pateikiami dokumente COM(2010) 801, nurodytame tolesnėje išnašoje. [17] COM(2010) 106, 2010 3 24; COM(2010) 801, 2010 12 21.