LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 18/44

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė dėl ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo tendencijų (nuomonė savo iniciatyva)

2011/C 18/08

Pranešėjas Jose Maria ZUFIAUR NARVAIZA

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas, vadovaudamasis Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 2 dalimi, 2009 m. vasario 26 d. nusprendė parengti nuomonę savo iniciatyva dėl

Ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo tendencijų.

Užimtumo, socialinių reikalų ir pilietybės skyrius, kuris buvo atsakingas už Komiteto darbo šiuo klausimu organizavimą, 2010 m. vasario 23 d. priėmė savo nuomonę.

462-ojoje plenarinėje sesijoje, įvykusioje 2010 m. balandžio 28–29 d (balandžio 29 d. posėdis), Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas priėmė šią nuomonę 137 nariams balsavus už, 52 – prieš ir 11 susilaikius.

1. Santrauka. Išvados ir rekomendacijos

Šioje nuomonėje nagrinėjamos įvairių Europos organizacijų siūlomos įvairių savarankiško darbo rūšių apibrėžtys. Pagrindinis dėmesys skiriamas išsamiai naujausių tendencijų, susijusių su kvazi priklausomu darbu, kuris kitaip vadinamas „ekonomiškai priklausomu savarankišku darbu, analizei“. Ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo klausimas svarstomas norint geriau suvokti kintantį savarankiško darbo pobūdį, kuris, veikiamas esminių ekonominių ir socialinių permainų, jau neatitinka tradiciškai Europoje pripažintų savarankiško darbo rūšių. Nauja dirbančiųjų kategorija, kuri užima tarpinę vietą tarp samdomųjų darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų, teisiškai pripažįstama tik nedaugelyje Europos šalių. Pagrindinis šiose šalyse galiojančių teisės aktų tikslas – geriau apsaugoti kai kurių kategorijų dirbančiuosius nepriskiriant jų samdomiesiems darbuotojams. Šalyse, kurios pripažįsta tarpinę samdomųjų darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų kategoriją, ekonominė priklausomybė sudaro pagrindą pripažinti specialias teises, kurios nesuteikiamos kitoms savarankiškai dirbančių asmenų kategorijoms, bet kurios nėra tokios plačios kaip samdomųjų darbuotojų. Ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų apsauga šalyse labai skirtinga. Ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų teisės gali sietis su socialine apsauga. Jos gali priklausyti ir nuo garantijų, kurias dirbantiesiems suteikia darbo teisė. Šiuo požiūriu jos gali būti taikomos individualiems dirbančiųjų ir jų klientų santykiams (minimalios pajamos, darbo trukmė ir kt.) ir kartu paskatinti pripažinti ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų teisę jungtis į organizacijas ir veikti kolektyviai siekiant ginti ir puoselėti savo profesinius interesus.

Ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo teisinio pripažinimo problemų kyla ne tik dėl skirtingų įvairių šalių ekonominių ir socialinių realijų, bet ir dėl nacionalinių teisės aktų įvairovės. Toks tarpinis statusas gali sukelti teisėtų abejonių. Kyla nuogąstavimų, kad net ir tuo atveju, jei bus aiškiai apibrėžtos šios teisinės kategorijos, ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas paskatins samdomiems darbuotojams suteikti ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų statusą, ypač turint omenyje įmonių įgyvendinamas eksternalizacijos strategijas. Todėl, tiesa, ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimo analizė iš tikrųjų negali būti visiškai atsieta nuo „tariamo savarankiško darbo“, kuris egzistuoja kai kuriose ES šalyse. Tai visų pirma taikytina statybų sektoriui, kuriame ypač dažnai susiduriama su nelegalaus darbo praktika, todėl visiškai pagrįsta atrodo šio sektoriaus Europos socialinių partnerių neseniai priimta bendra pozicija. Akivaizdu, kad yra darbuotojų, kurie formaliai yra savarankiškai dirbantys (pagal tai, kaip abi šalys apibūdina savo santykius), tačiau savo veiklą vykdo tokiomis pačiomis sąlygomis kaip samdomieji darbuotojai. Šie atvejai patvirtina hipotezę, kad darbdaviai, siekdami netaikyti darbo teisės ir (arba) socialinės apsaugos teisės aktų, jų darbą įvardija kaip savarankišką. Iš tikrųjų daugeliu atvejų prie ekonomiškai priklausomo savarankiškai dirbančio asmens statuso pereinama ne savanoriškai, o veikiau dėl išorės veiksnių, pavyzdžiui, dėl gamybos eksternalizavimo ar įmonės pertvarkymo dėl kurių darbdaviai priversti atleisti darbuotojus.

Ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas, neatsižvelgiant į su juo susijusią riziką, atitinkamose šalyse suteikia galimybę užtikrinti didesnę teisinę apsaugą asmenims, kurie teisiniu požiūriu yra ne samdomieji darbuotojai, o savarankiškai dirbantys, bent jau tokiu atveju, kai jie negali pasinaudoti ekonomine apsauga, kurią jie galėtų užsitikrinti dirbdami didesniam skaičiui užsakovų. Todėl ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas ne tik užtikrintų socialinę apsaugą ir užimtumo statusą, bet ir būtų viena galimybių stiprinti verslumo dvasią. Be to, ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas, siekiant dirbančiojo asmens ir užsakovo sutartinių santykių pusiausvyros, leistų sumažinti dirbančiojo asmens patiriamą ekonominį spaudimą ir sudarytų palankesnes sąlygas teikti geresnės kokybės paslaugas galutiniam vartotojui.

Vystantis tarptautinio pobūdžio paslaugoms, skirtingi šioje srityje taikomi teisės aktai – tai visai ES aktualus klausimas. Vis dėlto, sukurti ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo apibrėžtį ir suvienodinti užimtumo statusus Bendrijos lygiu yra nelengvas uždavinys. Svarstant šį klausimą būtina atsižvelgti į skirtingus nacionalinius teisės aktus ir praktiką: pagal Europos socialinės teisės aktus darbuotojo ir įmonės valdytojo apibrėžtys nustatomos nacionaliniu lygiu.

Tačiau negalime paneigti, kad būtina geriau suprasti pokyčius savarankiško darbo srityje. Priešingu atveju tose šalyse, kuriose ekonomiškai priklausomi savarankiškai dirbantys asmenys neapibrėžiami kaip samdomieji darbuotojai, vis didesniam skaičiui Europos dirbančiųjų kils pavojus likti be apsaugos.

1.1 Plėtoti priemones, leidžiančias realiai statistiškai įvertinti ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo padėtį Europos Sąjungoje.

1.2 Skatinti vykdyti tyrimus, kurie padėtų tiksliai įvertinti šalių patirtį ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo srityje.

1.3 Į Integruotas ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo gaires aiškiai įtraukti ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo klausimą.

1.4 Skatinti Europos socialinius partnerius įtraukti ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo klausimą į įvairius sektorius apimančias ir atskirų sektorių darbo programas. 2007 m. spalio mėn. paskelbtas bendras Europos socialinių partnerių tyrimas (1) rodo, kad Europos socialinio dialogo dalyviams labai svarbus profesinio statuso klausimas. Todėl reikėtų įvertinti galimybes plėtoti Europos socialinių partnerių ir savarankiškai dirbantiems asmenims atstovaujančių organizacijų (visų pirma nacionalinių) ryšius.

1.5 Remiantis turima informacija ir pagal pirmiau pateiktas rekomendacijas atliktų tyrimų rezultatais, išskirti įvairioms Europos Sąjungos valstybėms narėms būdingus aspektus, kurie padėtų parengti samdomojo darbuotojo apibrėžtį. Tokia apibrėžtis padėtų ne tik teisingai taikyti su darbo teise susijusias Europos direktyvas, bet ir geriau pasirengti didėsiančiam darbuotojų judėjimui Europoje. Be to, ji padėtų gauti informacijos, kuri reikalinga norint geriau suprasti, ką apima ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo sąvoka. Norint geriau valdyti savarankiško, tačiau ekonomiškai priklausomo darbo reiškinį, iš tikrųjų būtina pirmiausia parengti kuo tikslesnes ir aiškesnes samdomųjų darbuotojų apibrėžtis.

2. Įžanga

Tiesiogine prasme savarankiškai dirbančiu laikomas toks asmuo, kuris dirba sau, o ne kažkam kitam, nuo kurio jis priklauso. Nors iš pažiūros tai atrodo paprasta, su savarankiško darbo sąvoka susijusios labai įvairios socialinės ir ekonominės aplinkybės, kurios negali būti vertinamos vienodai. Savarankiško darbo rūšių įvairovė būdinga visoms ES valstybėms narėms. Šioje nuomonėje pagrindinis dėmesys skiriamas priklausomiems savarankiškai dirbantiems asmenims. Nuomonės tikslas – apžvelgti savarankiško darbo rūšis ir įvertinti, kokiomis aplinkybėmis iškyla tokio asmens ekonominės nepriklausomybės klausimas. Todėl šiame dokumente nebus svarstomos nedeklaruoto darbo ar tariamai savarankiško darbo temos, nors, be abejonės, šie du reiškiniai kai kuriais atvejais gali būti tiesiogiai ar netiesiogiai siejami su savarankiško, tačiau ekonomiškai priklausomo darbo reiškiniu.

Visų pirma, ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas – svarbus ir aktualus Europos Sąjungos klausimas (1). Antra, kai kuriuose Europos valstybėse ekonomiškai priklausomas darbas teisiškai pripažintas, nustatytos su tuo susijusios apibrėžtys ir numatytos konkrečios apsaugos priemonės (2). Galiausiai, būtina gerai suprasti su ekonomiškai priklausomu savarankišku darbu susijusius dalykus (3).

3. Ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas – aktualus Europos Sąjungos klausimas

3.1 Nauja savarankiškai dirbančiųjų asmenų kategorija naujoms ekonominėms ir socialinėms realijoms

3.1.1 Naujos savarankiškai dirbančių asmenų, vykdančių veiklą, a priori besiskiriančią nuo, tradiciškai savarankiškai dirbantiems asmenims priskiriamos veiklos (ūkininkai arba laisvųjų profesijų atstovai) (2) kategorijos susiformavimą nulėmė keletas veiksnių: — įmonių strategijos, visų pirma, darbų eksternalizacijos strategija, — nauji socialiniai poreikiai, kuriems susiformuoti įtakos turėjo demografiniai pokyčiai ir gyventojų senėjimas, — su darbo jėga susiję pokyčiai, pavyzdžiui, aukštesnis gyventojų išsilavinimo lygis, — išaugęs moterų skaičius darbo rinkoje ir būtinybė suteikti užimtumo galimybių pažeidžiamoms grupėms priklausantiems asmenims, — turintiems sunkumų patekti į darbo rinką. Visiems šiems asmenims savarankiška veikla kai kuriais atvejais gali tapti galimybe išvengti bedarbystės, — kai kurių darbuotojų noras geriau derinti profesinį ir šeiminį gyvenimą, — paslaugų sektoriaus išsiplėtimas ir naujos informacinių ir ryšių technologijų suteikiamos galimybės.

3.1.2 Atsižvelgiant į šiuo pokyčius ir remiantis sukaupta patirtimi, akademinėje literatūroje bandyta nustatyti įvairias savarankiškai dirbančių asmenų kategorijas. Dažniausiai skiriamos šios kategorijos (3): — verslininkai, turintys savo įmonę ir samdantys darbuotojus, — „tradicinių“ laisvųjų profesijų atstovai (4), kurie norėdami vykdyti veiklą privalo laikytis tam tikrų nacionaliniais teisės aktais nustatytų reikalavimų (turėti diplomą, laikytis profesinės etikos kodekso reikalavimų ir pan.). Nors jie gali samdyti darbuotojus, paprastai veiklą vykdo individualiai arba kartu su kolegomis. Šiai kategorijai priskiriami advokatai arba gydytojai, — amatininkai, prekiautojai ir ūkininkai – tai pagrindiniai tradicinių savarankiško darbo rūšių atstovai. Jiems gali padėti jų šeimos nariai ir (arba) keletas nuolatinių arba laikinų darbuotojų, — „naujieji savarankiškai dirbantys asmenys“, vykdantys veiklą specializuotose srityse, tačiau kurių profesijos ne visose šalyse yra reglamentuojamos ne taip, kaip pirmiau minėtos veiklos sritys, — savarankiškai dirbantys asmenys, vykdantys tiek aukštos kvalifikacijos, tiek kvalifikacijos nereikalaujančią veiklą ir nesamdantys darbuotojų. Ši kategorija atsirado įmonėms pardėjus taikyti eksternalizacijos strategijas.

3.1.3 Be pirmiau pateikto savarankiškai dirbančių asmenų skirstymo į kategorijas, remiantis Eurostato darbo jėgos tyrimais savarankiškai dirbantys asmenys gali būti skirstomi į šias kategorijas: — darbdaviai, savarankišką pelno siekiančią veiklą vykdantys asmenys (turintys įmonę, laisvosios profesijos atstovai, ūkininkai) ir samdantys bent vieną darbuotoją, — „dirbantys sau“ (angl. own account workers) (savarankiškai dirbantys asmenys, nesamdantys kitų darbuotojų), vykdantys savarankišką pelno siekiančią veiklą (turintys įmonę, laisvosios profesijos atstovai, ūkininkai), tačiau nesamdo kitų asmenų. 2008 m. ES 27 šiai kategorijai priklausė 36 milijonai asmenų, t. y. apie 16 proc. visų dirbančių asmenų, — padedantys šeimos nariai (angl. family workers), t. y. asmenys, padedantys tam tikrą veiklą (prekyba arba ūkininkavimas) vykdančiam šeimos nariui, kurie negali būti priskirti darbuotojų kategorijai.

3.1.4 Dėl šios įvairovės ypač sunku kiekybiškai įvertinti ekonomiškai priklausomą savarankišką darbą. Tik tos šalys, kurios teisiškai pripažino šią darbuotojų kategoriją, pateikia tikslesnę savarankiškai, tačiau ekonomiškai priklausomų dirbančių asmenų apibrėžtį. Vis dėlto, galima daryti prielaidą, kad dalis pagal statistiką priskiriamų savarankiškai dirbančių asmenų grupei, yra ekonomiškai priklausomi, kadangi jų veikla priklauso nuo klientų arba užsakovų.

3.1.5 Remiantis turimais Europos duomenimis apie savarankiško darbo mastą, (5) galima daryti išvadą, kad 2007 m. kiekvienoje valstybėje narėje kitų asmenų nesamdantys savarankiškai dirbantys asmenys sudarė ne mažiau kaip 50 proc. visų savarankiškai dirbančių asmenų. Kai kuriose valstybėse narėse šis skaičius dar didesnis (siekia 70 proc. ir daugiau). Konkrečiai būtų galima paminėti Čekiją, Lietuvą, Portugaliją, Slovakiją ir Jungtinę Karalystę. Vertinant ekonominius ir socialinius pokyčius, kurie paskatino naujų savarankiško darbo rūšių atsiradimą, ir šalių, kuriose šios darbo rūšys yra reglamentuojamos, patirtį, būtų galima teigti, kad didelė šio gausios „sau dirbančių“ asmenų grupės dalis yra ekonomiškai priklausomi darbuotojai.

3.1.6 Pagal pastarųjų dešimtmečių tendencijas galima teigti, kad Europoje vis daugiau savarankiškai dirbančių asmenų tampa oficialios užimtumo sistemos dalimi, kartu daugėja nesavarankiško darbo rūšių, kurių juridinis statusas yra už darbo sistemos ribų. Todėl reikia nustatyti ekonominės priklausomybės kriterijus ir sukurti statistikos mechanizmus, kurie leistų apskaičiuoti tokį darbą dirbančių asmenų skaičių.

3.2 Ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas – Europos lygio klausimas

3.2.1 Europos Sąjunga jau keletą metų svarsto savarankiškai dirbančių asmenų apsaugos klausimą. Pavyzdžiui, 2003 m. vasario 18 d. Taryba priėmė rekomendaciją 2003/134/EB dėl savarankiškai dirbančių asmenų sveikatos apsaugos ir darbo saugos gerinimo (6). Savarankiškai dirbančių asmenų apsaugos klausimai svarstomi ir šiuo metu vykstančiose diskusijose dėl direktyvos projekto dėl vienodo požiūrio į savarankiškai dirbančius vyrus ir moteris principo taikymo.

3.2.2 Be to, didelis dėmesys skirtumui tarp samdomojo darbuotojo ir savarankiškai dirbančio asmens skiriamas šiuo metu vykstančiose diskusijose dėl pasiūlymo iš dalies keisti Direktyvą 2002/15/EB dėl asmenų, kurie verčiasi mobiliąja kelių transporto veikla, darbo laiko organizavimo.

3.2.3 Ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo klausimas Europos Sąjungoje buvo keliamas ne kartą. 2000 m. Alain Supiot parengė ir Europos Komisijai pateikė pranešimą (7), kuriame pripažįstama, kad susiformavo nauja grupė, kuriai priklausantys dirbantieji nors ir negali būti laikomi samdomais darbuotojais, yra ekonomiškai priklausomi nuo užsakovų, kartu teigiama, kad būtent ši priklausomybė užtikrina jiems galimybę naudotis socialinėmis teisėmis.

3.2.4 2006 m. paskelbtoje žaliojoje knygoje „Darbo teisės modernizavimas įgyvendinant 21-ojo amžiaus uždavinius“ (8) Europos Komisija pabrėžė, kad „savarankiškas darbas taip pat padeda spręsti restruktūrizavimo problemas, mažinti tiesiogines arba netiesiogines darbo išlaidas ir lanksčiau tvarkyti išteklius, derinantis prie nenumatytų ekonominių aplinkybių. Jis taip pat rodo į paslaugas orientuotą verslo modelį, kai klientams teikiami gatavi projektai. Daugeliu atveju savarankišką darbą galima vertinti kaip laisvą pasirinkimą sutikti su žemesniu socialinės apsaugos lygiu mainais į tiesioginę įdarbinimo ir atlyginimo sąlygų kontrolę.“ Remdamasi šiuo pagrindu „Europos Komisija taip pat teigė, kad „savarankiškam ekonomiškai priklausomam darbui“ priskiriamos situacijos, tiksliai neatitinkančios nei priklausomo darbo, nei nepriklausomo savarankiško darbo nusistovėjusių sąvokų. Tokie darbuotojai nėra įdarbinami pagal darbo sutartį. Jiems netaikomos darbo teisės nuostatos, nes patenka į „pilkąją zoną“ tarp darbo teisės ir komercinės teisės. Nors oficialiai jie yra „savarankiškai dirbantys“, šie asmenys lieka ekonomiškai priklausomi nuo vieno pagrindinio atstovaujamojo arba kliento (darbdavio), nuo kurio priklauso jų pajamos. Šį reiškinį reikėtų aiškiai atskirti nuo sąmoningai klaidingo jų priskyrimo savarankiškai dirbantiems asmenims.“

3.2.5 EESRK nuomonėje dėl minėtos žaliosios knygos (9) taip pat svarstomas šis klausimas.

4. Ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas – kai kurių ES šalių teisinė realybė

4.1 Teisiniu požiūriu tarpinė kategorija tarp samdomųjų darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų

4.1.1 Ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo sąvokos teisinis vertinimas galėtų lemti, kad šiai kategorijai priklausantys asmenys užimtų tarpinę vietą tarp samdomų darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų.

4.1.2 Iki šiol tik keletas valstybių narių skirtingais būdais ir priemonėmis teisiškai pripažino ekonomiškai priklausomo savarankiškai dirbančio asmens sąvoką ir bando ją apibrėžti. Šiai tarpinei kategorijai – tarp samdomų ir savarankiškai dirbančių asmenų – priklausantys asmenys skatina naujų, tačiau skirtingos aprėpties ir įvairaus turinio užimtumo rūšių atsiradimą. Reikėtų paminėti šias šalis: Vokietiją, Austriją, Ispaniją, Italiją, Portugaliją ir Jungtinę Karalystę. Italijoje vartojama „para subordinacijos“ sąvoka, kuri taikoma darbuotojams, įdarbinamiems pagal tęstinio ir suderinto bendradarbiavimo sutartis, ir darbuotojams, įdarbinamiems konkretaus projekto tikslais. Jungtinėje Karalystėje skiriamos „worker“ ir „employee“ kategorijos. „Worker“ kategorijai priskiriamo asmens padėtis skiriasi nuo samdomo darbuotojo („employee“) tuo, kad jis atlieka darbą nevadovaujamas darbdavio. Austrijoje teisės aktuose pripažįstami specifiniai sutarčių tipai, atspindintys bendrą tendenciją apibrėžti ekonomiškai priklausomą savarankišką darbą, tai visų pirma pasakytina apie laisvai samdomų asmenų paslaugų teikimo sutartis (angl. free service contracts). Pagal šio tipo sutartį dirbančio asmens padėtis nuo samdomojo darbuotojo skiriasi tuo, kad jis nėra pavaldus darbdaviui, nors dažniausiai jį samdo vienas asmuo ir jis dirba pagal nustatytą grafiką. Vokietijoje sutinkama sąvoka „į samdomus darbuotojus panašūs darbuotojai“ (vok. arbeitnehmerähnliche Person, angl. employee-like person). Šiai kategorijai priskiriami asmenys (teisiškai apibrėžiami skirtingai negu samdomieji darbuotojai), kurie dirba pagal komercinę arba paslaugų teikimo sutartį ir kurie patys tiesiogiai atlieka darbą nesamdydami kitų darbuotojų, bei kurie daugiau kaip 50 proc. savo pajamų gauna teikdami paslaugas vienam klientui. Naujausias ir sėkmingiausias bandymo apibrėžti ekonomiškai priklausomą darbą pavyzdys – Ispanijoje. 2007 m. priimtame Savarankiškai dirbančių asmenų statute nustatyti keli ekonomiškai priklausomą asmenį apibūdinantys kriterijai: tai asmuo, kuris siekdamas pelno paprastai užsiima individualia, tiesiogine ūkine ar profesine veikla, kuri jam yra pagrindinė ir kurią jis vykdo vieno juridinio arba fizinio asmens, t. y. kliento, naudai ir yra nuo jo ekonomiškai priklausomas, kadangi vykdydamas šią veiklą jis gauna ne mažiau kaip 75 proc. savo pajamų. Toks statusas nesuderinamas su civilinėmis ar komercinėmis bendrovėmis (10).

4.1.3 Apžvelgus nacionalines sistemas, teisiškai pripažinusias naują kategoriją, galima pateikti keletą išvadų. Visais pirmiau minėtais atvejais kalbama apie naujos kategorijos, kuri skiriasi tiek nuo samdomųjų darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų, tiek nuo, a fortiori, tikrojo įmonės savininko kategorijų, sukūrimą. Šiose šalyse siekiama ne paversti savarankiškai dirbančius, tačiau ekonomiškai priklausomus asmenis samdomais darbuotojais, bet suteikti jiems specialų statusą, kuris, atsižvelgiant į jų ekonominį priklausomumą, užtikrintų jiems specialią apsaugą. Dėl šios priežasties visais pirmiau minėtais atvejais savarankiškai dirbantys ekonomiškai priklausomi asmenys teisiniu požiūriu nėra susaistyti darbdavio ir darbuotojo pavaldumo santykiais, tuo tarpu tokie santykiai yra pagrindinis samdomojo darbuotojo teisinės apibrėžties aspektas daugelyje ES valstybių narių. Samdomasis darbuotojas – tai asmuo, kuris dirba vadovaujamas ir kontroliuojamas kito asmens, t. y. darbdavio. Šiai situacijai būdingi tam tikri požymiai: darbuotojas įpareigotas asmeniškai atlikti tam tikrą darbą, dirba vienam asmeniui tam tikrą laikotarpį, neatsako už įmonės finansinę riziką, dirba kito asmens naudai ir pan. Atsižvelgiant į šiuos požymius galima teigti, kad visi samdomieji darbuotojai yra ekonomiškai priklausomi, tačiau ne visi savarankiškai dirbantys ekonomiškai priklausomi asmenys yra samdomi darbuotojai.

4.1.4 Vis dėlto būtina apibrėžti ekonominės priklausomybės kriterijus. Kaip rodo kai kurių šalių reglamentavimo praktika, nors ši užduotis ir sudėtinga, ją atlikti įmanoma. Pirmiausia reikėtų apibrėžti tiesiogiai su pačiu dirbančiu asmeniu susijusius kriterijus. Atitinkamai (pavyzdžiui, Ispanijoje), ekonomiškai priklausomas savarankiškai dirbantis asmuo yra toks asmuo, kuris atitinkamą darbą atlieka asmeniškai, nesamdydamas kitų asmenų. Kiti kriterijai, papildantys pirmąjį, siejasi su pačia ekonomine priklausomybe. Vienas jų galėtų būti tam tikra dalis pajamų, kurias ekonomiškai priklausomas darbuotojas gauna dirbdamas tik vienam klientui (tokiu atveju reikia nustatyti tikslią pajamų dalį, kuri reikštų ekonominę priklausomybę), kitas – darbuotojo ir kliento darbo santykių trukmė (kuo ilgiau trunka darbo santykiai, tuo didesnė darbuotojo ekonominė priklausomybė nuo kliento). Pastarasis kriterijus taikomas Italijoje siekiant pripažinti darbinę veiklą, paremtą tęstiniu ir suderintu bendradarbiavimu. Kai kuriais atvejais šį klausimą tyrę ekspertai siūlo taikyti papildomą kriterijų. Pavyzdžiui, profesoriaus Adalberto Perulli (11) nuomone, asmens ekonominė priklausomybė gali būti pripažįstama tik tuo atveju, jei jo gamybinės veiklos organizavimas priklauso nuo kliento veiklos. Kitais žodžiais tariant, asmuo tiesiogiai negali patekti į rinką, kadangi visa gamyba organizuojama (visų pirma turint omenyje naudojamas medžiagas ir technologijas) siekiant patenkinti tik vieno kliento poreikius.

4.2 Ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų apsauga

4.2.1 Pastebėta, kad šalyse, kuriose pripažįstama tarpinė darbuotojų kategorija tarp samdomųjų ir savarankiškų darbuotojų, ekonominė darbuotojo priklausomybė neatsiejama nuo specifinių teisių pripažinimo; šios teisės neužtikrinamos kitų kategorijų savarankiškiems darbuotojams, net jei jos yra mažesnės, nei taikomos samdomiesiems darbuotojams. Savarankiškų ekonomiškai priklausomų darbuotojų teisės gali sietis su socialine apsauga. Jos gali būti paremtos ir darbo teisės darbuotojams teikiamomis garantijomis. Šiuo požiūriu jos gali būti taikomos individualiems dirbančiųjų ir jų klientų santykiams (minimalios pajamos, darbo trukmė ir kt.) ir kartu paskatinti pripažinti savarankiškų ekonomiškai priklausomų darbuotojų teisę jungtis į organizacijas ir veikti kolektyviai siekiant ginti ir puoselėti savo profesinius interesus. Tai rodo, kad priklausomybė nuo kito asmens – net jei yra ne teisinė, o tik ekonominė – pagrindžia specifinės apsaugos būtinybę.

4.2.2 Kalbant apie socialinę apsaugą, minėtose šalyse gali būti taikoma šiek tiek didesnė negu savarankiškai dirbančių asmenų, t. y. tarpinio lygmens socialinė apsauga. Italijoje tokia socialinė apsauga numatyta asmenims, įdarbintiems konkrečiam projektui. Jiems suteikiamos nėštumo, ligos, nelaimingų atsitikimų darbe ir pensinės garantijos, kurios vis labiau prilygsta samdomiesiems darbuotojams suteikiamoms garantijoms. Panaši padėtis yra ir Jungtinėje Karalystėje, kur workers turi teisę į įstatymais numatytą pašalpą dėl ligos.

4.2.3 Kalbant apie profesinę veiklą reglamentuojančias taisykles, ekonomiškai priklausomam savarankiškai dirbančiam asmeniui, kuris nors ir nėra samdomasis darbuotojas, paprastai iš dalies suteikiama samdomiesiems darbuotojams taikoma apsauga.

4.2.4 Žinoma, tai tik bendri pastebėjimai. Ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų apsauga šalyse labai skirtinga. Jungtinėje Karalystėje apsauga, suteikiama „workers“, užtikrina minimalų atlyginimą, nustatytas darbo valandas ir atostogas. Ispanijoje siekiama kur kas aukštesnių tikslų. 2007 m. priimtame statute pripažįstamos šios ekonomiškai priklausomo savarankiškai dirbančio asmens teisės: — su profesine veikla susijusios teisės: teisė į poilsį ir mokamas atostogas, — teisės, kai klientas nutraukia sutartį. Tai sektinas pavyzdys, kadangi tokiu būdu klientui iškeliamas reikalavimas nenutraukti sutarties be pagrįstos priežasties. Jei klientas nenurodo priežasties, tokiam asmeniui suteikiama teisė į kompensaciją.

4.2.5 Be kitų apsaugos rūšių, skirtų ekonomiškai priklausomiems savarankiškai dirbantiems asmenims, reikėtų užtikrinti būtiniausią socialinę apsaugą – socialinį draudimą, profesinį mokymą arba profesinės rizikos prevenciją – visiems ES savarankiškai dirbantiems asmenims, kaip siūloma 2003 m. vasario 18 d. Tarybos rekomendacijoje. Tai užtikrintų pagrindinę socialinę apsaugą visiems dirbantiesiems, nepriklausomai nuo jų veiklos teisinio statuso.

5. Su ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimu susiję iššūkiai

5.1 Samdomasis darbas ir ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas: konkurencija ar papildomumas?

5.1.1 Kaip jau minėta pirmiau, nedaugelis Europos Sąjungos valstybių narių teisinėse sistemose pripažįsta „ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų“ kategoriją. Teisėtas jų abejones dėl šios tarpinės kategorijos darbuotojų statuso pagrindžia ne tik ekonominių ir socialinių realijų įvairovė šalyse, bet ir tai, kad kitos šalys neskuba jos pripažinti. Todėl kyla nuogąstavimai, kad net ir tuo atveju, jei bus aiškiai apibrėžtos šios teisinės kategorijos, ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas paskatins samdomus darbuotojus pereiti į ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų kategoriją, visų pirma turint omenyje įmonių įgyvendinamas eksternalizacijos strategijas. Italijos patirtis iš dalies pagrindžia šiuos nuogąstavimus. 2003 m. leisdama sudaryti darbo sutartis pagal konkrečius projektus, Italijos vyriausybė visu pirma siekė, kad tariamai savarankiškai dirbantys asmenys turėtų mokamą darbą. Taigi, 2003–2005 m. pastebimai išaugo kvazi priklausomų darbuotojų skaičius. Šie nuogąstavimai paaiškina, kodėl daugelio Europos valstybių narių vyriausybės ar socialiniai partneriai griežtai prieštarauja, kad būtų pripažintas tarpinis statusas – tarp samdomojo darbuotojo ir savarankiškai dirbančio asmens. Didžiosios Britanijos profesinių sąjungų konfederacija 2009 m. kongrese priėmė rezoliuciją, kurioje rekomenduojama Jungtinėje Karalystėje apsiriboti dviem užimtumo statusais: samdomojo darbuotojo ir savarankiškai dirbančio asmens.

5.1.2 Negalima paneigti, kad diskusijos dėl ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimo yra visiškai nesusijusios su tariamai savarankiško darbo klausimu. Pastarasis klausimas aktualus daugeliui Europos Sąjungos šalių. Tai visų pirma taikytina statybų sektoriui, kuriame ypač dažnai susiduriama su nelegalaus darbo praktika, todėl visiškai pagrįsta atrodo šio sektoriaus Europos socialinių partnerių neseniai priimta bendra pozicija. Akivaizdu, kad yra asmenų, kurie formaliai yra savarankiškai dirbantys (atsižvelgiant į šalių įvardytus santykius), tačiau savo veiklą vykdo tokiomis pačiomis sąlygomis kaip samdomieji darbuotojai. Šie atvejai skatina daryti prielaidas, kad asmenys naudojasi savarankiško darbo galimybėmis, kad galėtų netaikyti darbo teisės ir (arba) socialinės apsaugos teisės nuostatų. Atsižvelgdama į šią padėtį, TDO rekomendacijoje Nr. 198 (12) prašo šalių vyriausybių savo teisės aktuose nustatyti aiškesnius darbo santykius apibrėžiančius kriterijus, kad būtų galima spręsti tariamo savarankiško darbo problemą. Tai, be abejonės, vienas prioritetinių klausimų, tačiau reikėtų jį skirti nuo ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo, kuris teisiniu požiūriu (įskaitant ir šalis, kurios pripažįsta šią darbo rūšį) gerokai skiriasi nuo samdomojo darbo. Kitais žodžiais tariant, ekonomiškai priklausomam savarankiškam darbui statusą galima suteikti tik aiškiai jį atskyrus nuo samdomojo darbo. Labai svarbus vaidmuo tenka ir teisinio pavaldumo kriterijui. Jei asmuo dirba samdomajam darbuotojui taikomomis sąlygomis, jis neturėtų būti laikomas ekonomiškai priklausomu. Todėl, atsižvelgiant į TDO rekomendacijas, būtina nacionalinės teisės aktuose kiek galima aiškiau ir tiksliau apibrėžti samdomąjį darbą. Taigi, ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas ir samdomasis darbas turi būti aiškiai atskirti, o tam būtinos tikslios šių dviejų užimtumo kategorijų apibrėžtys. Kartu reikalingos veiksmingos įstatymų vykdymo kontrolės priemonės. Tik užtikrinus visas šias sąlygas ekonomiškai priklausomo savarankiškai dirbančio asmens teisinio statuso pripažinimas gali padėti geriau apsaugoti tikrai savarankiškai, o ne tariamai savarankiškai dirbančius asmenis ir papildyti samdomojo darbuotojo statusą.

5.1.3 Jei bus pripažintas ekonomiškai priklausomo savarankiškai dirbančio asmens statusas, pagrįstai galima nerimauti, kad kliento ir ekonomiškai priklausomo savarankiškai dirbančio asmens verslo santykiai taps ilgalaikiai ir toks asmuo praktiškai vykdys nuolatinę veiklą savo kliento naudai. Todėl pradžioje buvę tik verslo santykiai gali ilgainiui sudaryti sąlygas ir galimybes ekonomiškai priklausomam savarankiškai dirbančiam asmeniui tapti samdomuoju darbuotoju, dirbančiu buvusiam klientui, savo ruožtu tapusiam jo darbdaviu.

5.2 Galimybės, kurias suteikia ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas

5.2.1 Ekonomiškai priklausomų savarankiškai dirbančių asmenų statuso pripažinimas kai kuriose valstybėse narėse suteikė galimybę užtikrinti didesnę teisinę apsaugą nesamdomiesiems darbuotojams, t. y. tikrai savarankiškai dirbantiems asmenims, negalintiems pasinaudoti ekonomine apsauga, kurią jie galėtų užsitikrinti dirbdami didesniam skaičiui užsakovų. Todėl ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas ne tik užtikrintų socialinę apsaugą ir užimtumą, bet ir būtų viena galimybių stiprinti verslumą ir laisvę užsiimti verslu. Be to, būtų galima numatyti galimybę ekonomiškai priklausomam savarankiškai dirbančiam asmeniui suteikti specialią pagalbą veiklai plėtoti (pvz., konsultacijos, finansinė parama), kuri jam padėtų vystyti savo verslą ir galiausiai tapti ekonomiškai nepriklausomam.

5.2.2 Galiausiai diskusijose dėl ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo būtina atsižvelgti ir į vartotojų interesus. Teikiant paslaugas vartotojams labai dažnai susikuria subrangos grandinės, kuriose dalyvauja savarankiškai dirbantys asmenys ir savarankiškai dirbantys, tačiau ekonomiškai priklausomi asmenys. Pavyzdžiui, kai vartotojas kreipiasi į didelę įmonę dėl įrangos darbų (dujų, elektros, telefono ryšio, skaitmeninės televizijos ir pan.) arba prašydamas pataisyti ar patikrinti įrenginį, dažniausiai atlikti užduoties įmonės vardu atvyksta savarankiškai dirbantis asmuo, turintis prisiimti visą atsakomybę už suteiktos paslaugos kokybę. Oligopolinėmis sąlygomis, rinkose dominuoja didžiosios bendrovės, o tai joms suteikia galimybę primesti labai nepalankias sąlygas subrangovams. Taigi, subrangovai priversti susitaikyti su gerokai mažesne negu įprasta pelno marža. Tokiomis aplinkybėmis savarankiškai dirbantis asmuo turi dvi galimybes: pasiekti būtiną pelno ir nuostolio pusiausvyrą, arba teikti kokybišką paslaugą. Tokiomis aplinkybėmis ekonomiškai priklausomo savarankiško darbo pripažinimas siekiant sutartinių rangovo ir užsakovo santykių pusiausvyros leistų sumažinti rangovo patiriamą ekonominį spaudimą ir sudaryti palankesnes sąlygas teikti geresnės kokybės paslaugas galutiniam vartotojui.

5.3 Ekonomiškai priklausomas savarankiškas darbas – iššūkis Europai

5.3.1 Užimtumo statusų įvairovė skirtingose ES valstybėse narėse neginčijamai turi įtakos Europos rinkos veikimui, visų pirma turint omenyje paslaugas, teikiamas kitoje šalyje. Pavyzdžiui, vienoje iš valstybių narių paslaugą teikia kitos valstybės narės savarankiškai dirbantis asmuo, kuris, būdamas nesamdomu darbuotoju, laikosi savo kilmės šalies taisyklių (13). Tokia padėtis iš tikrųjų yra Europos lygio problema.

5.3.2 Apibendrinant galima remtis 2007 m. spalio mėn. paskelbtu bendru Europos socialinių partnerių tyrimu (14), kuris patvirtina, kad vykstant pokyčiams gamybos organizavimo srityje, daugiausiai žmonių dirba paslaugų sektoriuje. Šis tyrimas leidžia manyti, kad šiuolaikiškos darbo ir gamybos organizavimo formos turėtų paskatinti iš naujo pažvelgti ne tik į teisinę pavaldumo koncepciją, bet ir į pavaldumo darbe sąvoką.

2010 m. balandžio 29 d., Briuselis Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas Mario SEPI

(1) Pagrindiniai Europos darbo rinkai iškylantys iššūkiai. Bendras Europos socialinių partnerių tyrimas.

(2) Žr. Europos darbo santykių priežiūros tarnybos (EIRO) parengtą ataskaitą „Self-employed workers: industrial relations and working conditions“ („Savarankiškai dirbantys asmenys. Darbo santykiai ir darbo sąlygos“), 2009 m.

(3) Žr. 2 pastaboje paminėtą EIRO ataskaitą.

(4) 2005 m. rugsėjo 7 d. Direktyvos 2005/36/EB 43 konstatuojamoje dalyje pateikiama laisvųjų profesijų apibrėžtis.

(5) Tyrimai atlikti dirbančiuosius skirstant pagal Eurostato pateiktas kategorijas.

(6) Kai kurios rekomendacijoje pateiktos pastabos glaudžiai siejasi su šioje nuomonėje svarstoma tema:

— rekomendacijoje pripažįstama, kad vienoje darbovietėje bendrai gali dirbti savarankiškai dirbantys asmenys ir samdomieji darbuotojai (4 ir 5 konstatuojamosios dalys),

— apskritai, rekomendacijoje tvirtinama, kad asmenims, vykdantiems profesinę veiklą neturint darbo santykių su darbdaviu netaikoma apsauga (5 konstatuojamoji dalis),

— pabrėžiama, kad savarankiškai dirbantys asmenys gali susidurti su tokia pačia rizika sveikatai kaip ir samdomieji darbuotojai (6 konstatuojamoji dalis).

— Galutinėse rekomendacijose pabrėžiama būtinybė imtis priemonių geriau informuoti savarankiškai dirbančius asmenis per jiems atstovaujančias organizacijas.

(7) „Permainos užimtumo srityje ir darbo teisės ateitis Europoje“ („Transformation of labour and future of labour law in Europe“), Europos Komisija, 1999 m.

(8) Žalioji knyga „Darbo teisės modernizavimas įgyvendinant 21–ojo amžiaus uždavinius“ (COM(2006) 708 galutinis).

(9) 2007 m. gegužės 30 d. EESRK nuomonė dėl žaliosios knygos „Darbo teisės modernizavimo įgyvendinant 21-ojo amžiaus uždavinius“, pranešėjas D. Retureau (OL C 175, 2007 7 27, p. 65), 3.1.4 punktas.

(10) Žr. 2007 m. liepos 11 d. Ispanijos įstatymo dėl savarankiško darbo statuso 11 straipsnį.

(11) A. Perulli „Ekonomiškai priklausomas darbas ir (arba) kvazi priklausomumas. Teisiniai, socialiniais ir ekonominiai aspektai“ (Travail économiquement dépendant / parasubordination : les aspects juridiques, sociaux et économiques), pranešimas Europos Komisijos prašymu, 2003 m.

(12) TDO, Rekomendacija Nr. 198 dėl darbo santykių 2006 m.

(13) Žr. Direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje 87 konstatuojamąją dalį.

(14) Pagrindiniai Europos darbo rinkai iškylantys iššūkiai. Bendras Europos socialinių partnerių tyrimas.