Valstybėse narėse labai skiriasi socialinio dialogo, įskaitant kolektyvines derybas, sistema, struktūra, procesai ir kokybė. Teisės aktų nuostatos išlieka svarbios kaip sąlyga naujoms temoms į kolektyvines sutartis įtraukti, ypač tose šalyse, kuriose darbo santykiai griežtai reglamentuojami. Daugumoje valstybių narių veikia oficiali nacionalinio socialinio dialogo institucija, kurioje darbdavių, profesinių sąjungų ir vyriausybės atstovai gali aptarti bendrus ekonominius ir socialinius klausimus. Tokių institucijų vaidmuo ir įgaliojimai labai skiriasi, tačiau paprastai jos atlieka patariamąjį ir konsultacinį vaidmenį rengiant teisės aktų projektus ir politiką, ypač su užimtumu susijusiose srityse, ir gali būti derybų sutarčių klausimais forumas. Be to, daugelyje šalių taip pat veikia trišalės įstaigos, kurios sprendžia konkrečius klausimus, pavyzdžiui, socialinės apsaugos, užimtumo, mokymo, sveikatos ir saugos klausimus.

Dėl besikeičiančio darbo pasaulio, kuriame vyrauja labiau individualizuotas gyvenimo būdas ir darbo pobūdis, įskaitant naujų užimtumo formų atsiradimą, profesinėms sąjungoms sunku pritraukti naujus narius. Atstovavimo trūksta daugumai naujesnių užimtumo formų, įskaitant individualiai savarankiškai dirbančius asmenis, kurių skaičius didėja. Tas pats pasakytina ir apie darbuotojus, dirbančius pagal terminuotas darbo sutartis, kurie rečiau jungiasi į profesines sąjungas. Dėl lankstesnių darbo laiko ir darbo vietos sąlygų darbuotojų atstovams sunku suburti gana susiskaidžiusią darbo jėgą. Pastaraisiais metais socialinių partnerių organizacijos ėmėsi iniciatyvų – pavyzdžiui, tikslinių strategijų, įdarbinimo, specialių struktūrų organizacijoje kūrimo – naujiems nariams pritraukti arba tam tikrų nepakankamai atstovaujamų grupių (visų pirma, jaunimo ir dirbančių skaitmeninėse platformose) pozicijai sustiprinti. Bet dar yra neišspręstų problemų ir galima nuveikti daugiau, be kita ko, siekiant pasinaudoti skaitmenizacijos teikiamomis galimybėmis.

Nors situacija įvairiose valstybėse narėse labai skirtinga, darbuotojų, kuriems taikomos kolektyvinės sutartys, dalis per pastaruosius 30 metų gerokai sumažėjo. Nuo apskaičiuotojo ES vidurkio, kuris siekė maždaug 66 proc. 2000 m., ji smuktelėjo iki maždaug 56 proc. 2018 m., o Vidurio ir Rytų Europoje nuosmukis buvo itin stiprus. Nors darbdavių tankumas išliko palyginti stabilus, profesinių sąjungų tankumas (vidutiniškai) mažėjo visose ES valstybėse narėse.

13 dalyje siūloma, kad Komisija per 12 mėnesių nuo rekomendacijos paskelbimo parengtų rodiklius, kad kartu su Užimtumo komitetu ir atitinkamais socialiniais partneriais stebėtų jos įgyvendinimą ir pagerintų duomenų apie socialinį dialogą, įskaitant kolektyvines derybas, rinkimo Sąjungos ir nacionaliniu lygmenimis apimtį ir tinkamumą.

•Galiojančių teisės aktų ex post vertinimas / tinkamumo patikrinimas

Pagal 14 dalį Komisija kartu su valstybėmis narėmis ir atitinkamais socialiniais partneriais reguliariai stebės, kaip ši rekomendacija įgyvendinama nacionaliniu ir ES lygmenimis, rengdama trišalius susitikimus reguliariai arba bent kartą per metus, taikydama daugiašalės kontrolė priemones, vadovaujant Užimtumo komitetui, įskaitant priemones įgyvendinant Europos semestrą ir vykdant Europos socialinio dialogo komiteto veiklą.

(13)pagal Tarptautinės darbo organizacijos Darbuotojų atstovų gynimo konvenciją Nr. 135, kurią šiuo metu yra ratifikavusios 24 valstybės narės, darbuotojų atstovais gali būti asmenys, kurie yra: i) tokiais pripažįstami pagal nacionalinę teisę arba praktiką, nepriklausomai nuo to, ar jie yra profesinių sąjungų atstovai, t. y. profesinių sąjungų paskirti arba išrinkti atstovai, ar tokių profesinių sąjungų nariai, arba ii) išrinkti atstovai, t. y. atstovai, kuriuos įmonės darbuotojai išrenka laisvu balsavimu, vadovaudamiesi nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų arba kolektyvinių sutarčių nuostatomis, ir kurių funkcijos neapima veiklos, kuri atitinkamoje šalyje pripažįstama išimtine profesinių sąjungų prerogatyva. Jei toje pačioje įmonėje yra ir profesinių sąjungų atstovų, ir išrinktų atstovų, toks atstovavimas neturėtų būti naudojamas atitinkamų profesinių sąjungų arba jų atstovų pozicijai pakenkti. Socialinių partnerių savitarpio pripažinimas ir profesinių sąjungų ir darbdavių organizacijų teisinis pripažinimas iš kiekvienos valstybės narės valdžios institucijų pusės yra sėkmingos kolektyvinių derybų sistemos pagrindas, su sąlyga, kad darbdaviai ir darbuotojai gali laisvai pasirinkti, kuri (-ios) organizacija (-os) jiems atstovaus. Kai kuriose valstybėse narėse toks pripažinimas taikomas tik organizacijoms, atitinkančioms konkrečius atstovaujamumo kriterijus. Tokie kriterijai turėtų būti nustatomi konsultuojantis su socialiniais partneriais ir būti objektyvūs bei proporcingi. Jie turėtų būti vertinami taikant atvirą ir skaidrų patvirtinimo procesą, kuris netrukdytų visapusiškai plėtoti kolektyvinių derybų. Jei bendrovėje nėra profesinių sąjungų, dėl kolektyvinių sutarčių gali derėtis ir jas sudaryti darbuotojų atstovai, kuriuos darbuotojai tinkamai išrinko ir įgaliojo pagal nacionalinę teisę arba praktiką;

(10)socialinio dialogo susitarimai ir procesai valstybėse narėse skiriasi, nes skiriasi šalių istorija, institucijos ir ekonominė bei politinė padėtis. Veiksmingas socialinis dialogas, be kita ko, reiškia, kad egzistuoja darbo santykių modeliai, pagal kuriuos socialiniai partneriai gali sąžiningai derėtis ir savarankiškai įgyvendinti kolektyvinių derybų ir darbuotojų dalyvavimo praktiką. Tarp gerai veikiančio socialinio dialogo reikiamų sąlygų paminėtinos šios: i) stiprių, nepriklausomų profesinių sąjungų ir darbdavių organizacijų techniniai pajėgumai; ii) galimybė gauti atitinkamą informaciją, kad būtų galima dalyvauti socialiniame dialoge; iii) visų dalyvaujančių šalių įsipareigojimas įsitraukti į socialinį dialogą; iv) pagarba pagrindinėms asociacijų laisvės ir kolektyvinių derybų teisėms ir v) tinkama institucinė parama;

(5)Tarybos sprendimo (ES) 2022/2296 7 gairėje valstybės narės raginamos, be kita ko, bendradarbiauti su socialiniais partneriais sąžiningų, skaidrių ir nuspėjamų darbo sąlygų klausimais, išlaikydamos teisių ir pareigų pusiausvyrą, ir užtikrinti, kad socialiniai partneriai būtų laiku ir prasmingai įtraukti į užimtumo, socialinių ir, kai aktualu, ekonominių reformų bei politikos rengimą ir įgyvendinimą, be kita ko, remdamos socialinių partnerių pajėgumų didinimą. Šioje gairėje valstybės narės taip pat raginamos skatinti socialinį dialogą ir kolektyvines derybas, o socialinius partnerius skatinti derėtis jiems svarbiais klausimais ir sudaryti kolektyvines sutartis, visapusiškai atsižvelgdamos į jų autonomiją ir kolektyvinių veiksmų teisę. 2019 m. metinėje augimo apžvalgoje primena, kad traukiantis kolektyvinių derybų mastui, šalyse, kuriose socialinis dialogas silpnas arba jį neigiamai paveikė krizė, galėtų būti naudingos politikos priemonės, kuriomis didinami instituciniai socialinių partnerių gebėjimai. 2022 m. metinėje tvaraus augimo apžvalgoje teigiama, kad siekiant sėkmingai koordinuoti ir įgyvendinti ekonomikos ir užimtumo politiką, labai svarbu, kad sistemingai dalyvautų socialiniai partneriai ir kiti susiję suinteresuotieji subjektai. Nors kai kuriose valstybėse narėse socialiniai partneriai atlieka svarbų vaidmenį ir pakankamai aktyviai dalyvauja formuojant ir įgyvendinant politiką, kitoms valstybėms narėms buvo pateiktos konkrečiai šaliai skirtos rekomendacijos, parengtos per Europos semestrą, dėl socialinio dialogo gerinimo ir socialinių partnerių įtraukimo į reformų rengimą ir (arba) įgyvendinimą;

(3)pagal Europos socialinių teisių ramsčio 8 principą nustatyta, kad ekonominės, užimtumo ir socialinės politikos formavimo ir įgyvendinimo klausimais, atsižvelgiant į nacionalinę praktiką, konsultuojamasi su socialiniais partneriais. Laikantis socialinių partnerių savarankiškumo principo ir teisės imtis kolektyvinių veiksmų jie taip pat skatinami svarbiais klausimais derėtis ir sudaryti kolektyvinius susitarimus. Be to, turėtų būti skatinama padėti didinti socialinių partnerių gebėjimus skatinti socialinį dialogą. Porto socialiniame įsipareigojime visi atitinkami subjektai taip pat raginami skatinti savarankišką socialinį dialogą kaip Europos socialinio modelio struktūrinį komponentą ir stiprinti jį Europos, nacionaliniu, regioniniu, sektorių ir bendrovių lygmenimis, ypatingą dėmesį skiriant kolektyvinių derybų sąlygų sistemai užtikrinti, taikant įvairius modelius valstybėse narėse;

(1)2019 m. spalio 24 d. Tarybos išvadose „Darbo ateitis: Europos Sąjunga propaguoja TDO šimtmečio deklaraciją“ Taryba skatina valstybes nares toliau dėti pastangas ratifikuoti ir veiksmingai įgyvendinti TDO konvencijas. Taryba taip pat ragina valstybes nares ir Komisiją stiprinti socialinį dialogą visais lygmenimis ir visomis jo formomis, įskaitant tarpvalstybinį bendradarbiavimą, siekiant užtikrinti aktyvų socialinių partnerių dalyvavimą formuojant darbo ateitį ir kuriant socialinį teisingumą, be kita ko, veiksmingai pripažįstant teisę į kolektyvines derybas ir apsvarstant deramą minimalųjį darbo užmokestį (įstatymų nustatytą arba derybų metu sutartą);

(14)kolektyvinės derybos apima klausimus, susijusius su įdarbinimo ir darbo sąlygomis, pavyzdžiui, darbo užmokesčiu, darbo laiku, metine premija, kasmetinėmis atostogomis, vaiko priežiūros atostogomis, mokymu, darbuotojų sauga ir sveikata. Todėl jos ypač aktualios siekiant užkirsti kelią darbo konfliktams, gerinti darbo užmokestį bei darbo sąlygas ir mažinti darbo užmokesčio nelygybę. Kolektyvinės derybos yra labai svarbi priemonė, padedanti darbuotojams ir bendrovėms prisitaikyti prie besikeičiančio darbo pasaulio ir formuoti bei apibrėžti naujus darbuotojų apsaugos elementus, pavyzdžiui, teisę atsijungti nuo darbo, arba tobulinti esamus elementus, pavyzdžiui, apsaugą nuo smurto ir priekabiavimo darbe, vyresnio amžiaus darbuotojų mokymą, gerinti profesinio ir asmeninio gyvenimo pusiausvyrą ir spręsti uždavinius psichikos sveikatos srityje. Jos taip pat atlieka svarbų vaidmenį sprendžiant netikėtų krizių, pavyzdžiui, COVID-19 pandemijos, padarinius;

(15)kolektyvinių derybų sistemos veikimą lemia įvairių ypatybių derinys, kaip antai erga omnes išlygų naudojimas ir kolektyvinių sutarčių taikymo srities išplėtimas, jų vidutinė trukmė, palankesnio režimo principo taikymas, normų hierarchija ir aukštesniu kolektyvinių derybų lygmeniu sudarytų kolektyvinių sutarčių nukrypti leidžiančių nuostatų taikymas, taip pat profesinių sąjungų ir darbdavių organizacijų tankumo rodikliai. Valstybėse narėse erga omnes išlygos ir administraciniai taikymo srities išplėtimo atvejai vertinami labai įvairiai, atsižvelgiant į jų nacionalinę, praktiką arba ir į vieną, ir į kitą. Gerai veikianti kolektyvinių derybų sistema apima bendradarbiavimo, keitimosi informacija ir dalyvaujančių šalių ginčų sprendimo procedūras;

(16)kolektyvinės derybos gali vykti įvairiais lygmenimis. Derybos gali būti visiškai decentralizuotos (dažniausiai vykstančios bendrovių lygmeniu), labai centralizuotos (vykstančios nacionaliniu lygmeniu) arba tarpinio lygio (vykstančios sektorių ar regionų lygmenimis). Daugėja daugiau nei vienu lygmeniu vykdomų kolektyvinių derybų. Kai kuriais atvejais sektoriaus arba bendrovės lygmens susitarimai sudaromi vadovaujantis aukštesnio lygmens organizacijų nustatytomis gairėmis, o kitais atvejais kai kurie sektoriai ar bendrovės laikosi kitame sektoriuje nustatytų standartų. Todėl derybų lygmens koordinavimas tampa pagrindiniu kolektyvinių derybų sistemų ramsčiu. Taikant aukštesniu kolektyvinių derybų lygmeniu sudarytų kolektyvinių sutarčių palankesnio režimo principą ir nukrypti leidžiančias nuostatas nustatoma bendra sistema, kuria reglamentuojami skirtingų derybų lygmenų santykiai. Šiuo požiūriu aukštesnio lygmens kolektyvinėse sutartyse arba įstatyme gali būti nustatyta galimybė taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, taip pat jų taikymo sąlygos žemesniu lygmeniu. Išlygomis dėl nukrypti leidžiančių nuostatų galimas kolektyvinės sutarties (ar jos dalies) galiojimo sustabdymas arba sąlygų pakeitimas, siekiant nustatyti alternatyvius lygius ar sąlygas, nei numatyta pirminėje sutartyje, jei tokie pakeitimai yra pagrįsti ir dėl jų susitaria socialiniai partneriai;

(17)daugumoje valstybių narių kolektyvinių derybų aprėpties rodikliai paprastai yra aukštesni darbuotojams, dirbantiems pagal neterminuotas darbo sutartis, ir tiems, kurie dirba didesnėse bendrovėse arba tam tikruose sektoriuose, pavyzdžiui, viešajame sektoriuje. Apskritai mažų bendrovių darbuotojai rečiau dalyvauja kolektyvinėse derybose, nes tokioms bendrovėms dažnai trūksta pajėgumų derėtis dėl bendrovės lygmens susitarimo arba darbo vietoje nėra profesinės sąjungos ar kitokio darbuotojų atstovavimo. Ypač sunku suburti darbuotojus nestandartinio užimtumo sąlygomis. Be to, nepakankamai atstovaujama daugumai naujesnių užimtumo formų. Didelį atstovavimo šiems darbuotojams trūkumą galima paaiškinti, viena vertus, tokio atstovavimo išlaidomis ir, kita vertus, lanksčiu darbo grafiku ir neapibrėžta darbo vieta, dėl kurių darbuotojų atstovams sunku suburti šiuos gana susiskaidžiusius darbuotojus. Padidinus socialinių partnerių pajėgumus, jiems būtų lengviau dar aktyviau prisidėti prie politikos formavimo ir užtikrinti veiksmingesnį socialinį dialogą bei kolektyvines derybas. Pajėgumų stiprinimo veikla paprastai padeda socialiniams partneriams išplėsti savo narių bazę (įskaitant technologijų naudojimą, naujų paslaugų teikimą, veiklą mokyklų arba universitetų lygmeniu ir pan.) ir pagerinti žmogiškuosius bei administracinius gebėjimus, skatinti į procesą orientuotus pajėgumus ir palaikyti organizacinę plėtrą. Tokia veikla apima specializuotą mokymą, techninę bei logistinę paramą ir finansavimą. Pajėgumų stiprinimas visų pirma yra „iš apačios į viršų“ procesas, priklausantis nuo pačių socialinių partnerių noro ir pastangų, nes jie geriausiai gali nustatyti savo poreikius ir nurodyti priemones, kurių jie jau imasi savo pajėgumams stiprinti. Tokias pastangas gali papildyti ir (arba) paremti valdžios institucijos, be kita ko, finansavimu iš ES lėšų, kartu gerbdamos socialinių partnerių savarankiškumą;

(18)kai kurios valstybės narės ėmėsi priemonių socialiniam dialogui ir kolektyvinėms deryboms remti: i) išplėsdamos socialinio dialogo galimybes; ii) skatindamos socialinių partnerių savarankiškumą ir pagarbą jų sutartinei laisvei; iii) skatindamos bendras nuomones, programas ir projektus; iv) reguliariai dalydamosi informacija; v) skatindamos mokymus derybų tema; vi) numatydamos alternatyvius ginčų sprendimo mechanizmus, pavyzdžiui, taikinimą, tarpininkavimą ir arbitražą; vii) stiprindamos kolektyvinėse derybose dalyvaujančių darbuotojų apsaugą nuo atsakomųjų veiksmų ar diskriminacijos;

(19)tačiau daugelyje valstybių narių socialinis dialogas patiria spaudimą. Nors darbdavių tankumas išlieka palyginti stabilus, nepaisant mažėjimo keliose ES šalyse, profesinių sąjungų tankumas vidutiniškai mažėja visose valstybėse narėse. Be to, daugumoje valstybių narių darbuotojų, kuriems taikomos kolektyvinės sutartys, dalis (kolektyvinių derybų aprėptis) yra nedidelė ir, nepaisant kelių profesinių sąjungų organizacijų strategijų, kuriomis siekiama išplėsti jų atstovavimo aprėptį įtraukiant nestandartines užimtumo formas, per pastaruosius 30 metų ji gerokai sumažėjo. Kai kuriais atvejais esamose taisyklėse galimi trūkumai, galintys turėti neigiamą poveikį socialiniam dialogui. Tokių trūkumų pavyzdžiai: i) griežtos atstovaujamumo sąlygos; ii) kišimasis į derybų procesą arba nepagrįstas kolektyvinių derybų objektų apribojimas; iii) netinkamas ekonomikos sektorių išskyrimas, dėl kurio negalima formuoti sektorių lygmens kolektyvinių derybų struktūrų; iv) kolektyvinių sutarčių nevykdymas; v) neveiksminga apsauga nuo profesinių sąjungų diskriminacijos; vi) neveiksmingos konsultavimosi procedūros; vii) nekonstruktyvios derybos; viii) trūkstami pajėgumai derėtis arba visapusiškai dalyvauti konsultavimosi procedūrose;

(20)taip pat reikia stiprinti nacionalinių socialinių partnerių atstovaujamumą ir pajėgumus, kad nacionaliniu lygmeniu būtų galima įgyvendinti Sąjungos lygmeniu sudarytus autonominius socialinių partnerių susitarimus. Todėl ypatingas dėmesys turėtų būti skiriamas tam, kad būtų užtikrinta socialiniam dialogui, įskaitant kolektyvines derybas, palanki sistema ir kad nacionaliniai socialiniai partneriai turėtų pakankamai pajėgumų veiksmingai prisidėti prie Sąjungos lygmens socialinio dialogo ir nacionaliniu lygmeniu įgyvendinti Sąjungos lygmeniu socialinių partnerių pasirašytus pamatinius susitarimus;

(21)Direktyva 2014/24/ES dėl viešųjų pirkimų, Direktyva 2014/25/ES dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų ir Direktyva 2014/23/ES dėl koncesijos sutarčių suteikimo reikalaujama, kad valstybės narės gerbtų teisę jungtis į organizacijas ir vesti kolektyvines derybas pagal TDO Konvenciją Nr. 87 dėl asociacijų laisvės ir teisės jungtis į organizacijas gynimo ir TDO Konvenciją Nr. 98 dėl teisės jungtis į organizacijas ir vesti kolektyvines derybas principų taikymo;

(22)kolektyvinės derybos turėtų būti prieinamos visiems analogiškomis sąlygomis dirbančius darbuotojams, įskaitant savarankiškai dirbančius asmenis. Europos Sąjungos Teisingumo Teismas nusprendė, kad kolektyvinė sutartis, apimanti savarankiškai dirbančius paslaugų teikėjus, gali būti laikoma administracijos ir darbuotojų dialogo rezultatu, jei paslaugų teikėjų padėtis yra panaši į darbuotojų padėtį. Jis taip pat patvirtino, kad „ne visada paprasta dabartinėje ekonomikoje nustatyti tam tikrų savarankiškai paslaugas teikiančių asmenų verslo statusą“;

(23)Sąjungos konkurencijos teisės taikymo kolektyvinėms sutartims, susijusioms su individualiai savarankiškai dirbančių asmenų darbo sąlygomis, gairėmis siekiama paaiškinti, kada savarankiškai dirbantys asmenys gali kolektyviai derėtis dėl geresnių darbo sąlygų, nepažeisdami Sąjungos konkurencijos taisyklių;

(24)pasiūlyme dėl direktyvos dėl darbo skaitmeninėse platformose sąlygų gerinimo yra nuostatų, kuriomis siekiama skatinti socialinį dialogą dėl algoritminio valdymo sistemų, nustatant kolektyvines teises, taikomas informacijai ir konsultacijoms dėl esminių pokyčių, susijusių su automatizuotų stebėsenos ir sprendimų priėmimo sistemų naudojimu;

(25)Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2021/1057 valstybėms narėms ir toliau tenka pareiga užtikrinti tinkamą socialinių partnerių dalyvavimą įgyvendinant „Europos socialinio fondo +“ (ESF+) remiamą politiką ir sustiprinama jų pareiga remti socialinių partnerių gebėjimų stiprinimą. Šiuo tikslu valstybės narės turėtų skirti atitinkamą ESF+ išteklių sumą socialinių partnerių ir pilietinės visuomenės organizacijų gebėjimams stiprinti. Kai konkrečioms šalims yra skirtos šios srities Europos semestro rekomendacijos, atitinkamos valstybė narės tam tikslui skiria tinkamą ne mažiau nei 0,25 proc. savo ESF+ krypties, kuriai taikomas pasidalijamasis valdymas, išteklių sumą;

(26)šia rekomendacija bus paremtas Europos socialinių teisių ramsčio 8 principo įgyvendinimas. Joje skatinamos priemonės, pritaikytos prie nacionalinių tradicijų, taisyklių ir praktikos, taip gerbiant nacionalinius ypatumus ir socialinių partnerių savarankiškumą. Ši rekomendacija papildo esamas Sąjungos lygmens priemones, jų nepažeisdama;

(27)ji jokiu būdu neturėtų būti naudojama kaip pateisinimas, siekiant sumažinti socialiniam dialogui, įskaitant kolektyvines derybas, valstybėse narėse jau teikiamą paramą. Ji taip pat netrukdo valstybėms narėms imtis ryžtingesnių paramos priemonių ir nustatyti pažangesnes socialinio dialogo, įskaitant kolektyvines derybas, nuostatas, kurios skiriasi nuo įtrauktųjų į šią rekomendaciją;

(28)šia rekomendacija nepažeidžiama valstybių narių kompetencija, susijusi su teise jungtis į asociacijas, teise streikuoti ir teise imtis lokautus pagal SESV 153 straipsnio 5 dalies nuostatas, taip pat nepažeidžiamas socialinių partnerių savarankiškumas,

ŠIOJE REKOMENDACIJOJE VARTOJAMŲ TERMINŲ APIBRĖŽTYS:

(1)socialinis dialogas – visų rūšių derybos, konsultacijos ar keitimasis informacija tarp vyriausybių, darbdavių ir darbuotojų atstovų arba jų tarpusavio keitimasis informacija bendro intereso klausimais, susijusiais su ekonomine ir socialine politika, kurie egzistuoja kaip dvišaliai darbuotojų ir administracijos santykiai, įskaitant kolektyvines derybas, arba kaip trišalis procesas, su vyriausybe kaip oficialia dialogo šalimi ir gali būti neoficialūs, institucionalizuoti arba dviejų pirmųjų derinys, ir kurie vyksta nacionaliniu, regioniniu arba įmonių lygmeniu tarp pramonės šakų, sektorių arba jų derinio;

(2)kolektyvinės derybos – visos derybos tarp darbdavio, darbdavių grupės arba vienos ar daugiau darbdavių organizacijų ir vienos ar daugiau profesinių sąjungų, vedamos laikantis kiekvienos valstybės narės nacionalinės teisės aktų ir praktikos, siekiant nustatyti darbo ir įdarbinimo sąlygas;

(3)kolektyvinė sutartis – socialinių partnerių, galinčių derėtis atitinkamai darbuotojų ir darbdavių vardu, sudaryta rašytinė sutartis dėl nuostatų, susijusių su darbo sąlygomis ir įdarbinimo sąlygomis, laikantis nacionalinės teisės ir praktikos, įskaitant tas, kurios tapo visuotinai taikytinomis;