Komisijos ataskaita Tarybai ir Europos Parlamentui parengta pagal 2002 m. liepos 19 d. Tarybos pamatinio sprendimo dėl kovos su prekyba žmonėmis 10 straipsnį {SEC(2006) 525} /* KOM/2006/0187 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 02.05.2006 COM(2006) 187 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI parengta pagal 2002 m. liepos 19 d. Tarybos pamatinio sprendimo dėl kovos su prekyba žmonėmis 10 straipsnį {SEC(2006) 525} TURINYS 1. ĮVADAS 3 1.1. Pagrindiniai faktai 3 2. ŠIO PAGRINDŲ SPRENDIMO ĮVERTINIMO METODAS IR KRITERIJAI 4 2.1. Pamatiniai sprendimai pagal Europos Sąjungos sutarties 34 straipsnio 2 dalies b punktą 4 2.2. Įvertinimo kriterijai 4 2.3. Įvertinimo aplinkybės 5 3. ĮVERTINIMAS 5 4. IŠVADA 8 ĮVADAS Pagrindiniai faktai Pagal 2002 m. liepos 19 d. Tarybos pamatinio sprendimo dėl kovos su prekyba žmonėmis (toliau – pamatinis sprendimas) 10 straipsnio 2 dalį Komisija turi pateikti rašytinį pranešimą apie priemones, kurių valstybės narės ėmėsi, kad pamatinis sprendimas[?] būtų įgyvendintas. Pagal to straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių pamatinio sprendimo nuostatoms iki 2004 m. rugpjūčio 1 d. įgyvendinti. Pagal 2 dalį iki tos pačios datos valstybės narės turėtų perduoti Tarybos Generaliniam sekretoriatui ir Komisijai nuostatų, kuriomis įsipareigojimai pagal šį pamatinį sprendimą perkeliami į jų nacionalinę teisę, tekstus. Iki 2005 m. rugpjūčio 1 d. Taryba, remdamasi šia informacija ir rašytiniu Komisijos pranešimu, turėjo patikrinti, kokiu mastu valstybės narės ėmėsi būtinų priemonių, kad įgyvendintų pamatinį sprendimą. Todėl šio pranešimo vertė ir pateikimo laikas didžiąja dalimi priklauso nuo valstybių narių Komisijai pateiktos informacijos kokybės ir pateikimo laiko. 2004 m. liepos 29 d. valstybėms narėms išsiųstu laišku Komisija priminė, kad jos privalo pateikti atitinkamą informaciją. Vis dėlto iki 2004 m. rugpjūčio 1 d. tik keturios valstybės narės (Prancūzija, Suomija, Kipras ir Austrija) pranešė Komisijai apie priemones, kurių jos ėmėsi pamatiniam sprendimui įgyvendinti. Iki 2005 m. vasario mėn. penkiolika valstybių narių (pirmiau nurodytos valstybės ir Vokietija, Estija, Čekija, Malta, Ispanija, Graikija, Latvija, Vengrija, Slovakija, Švedija ir Jungtinė Karalystė) pateikė Komisijai atitinkamą informaciją. Iki 2005 m. gegužės mėn. atsakė Italija, Nyderlandai ir Slovėnija, 2005 m. liepos 13 d. atsakė Danija, o 2005 m. rugsėjo 29 d. galutinį atsakymą pateikė Belgija. Nors 2006 m. sausio 4 d. Lenkija pateikė informaciją, pranešime yra tik ribota informacija apie pamatinio sprendimo įgyvendinimą Lenkijoje. Galiausiai, iki 2005 m. pabaigos, Komisija negavo informacijos arba gavo tik preliminarią informaciją apie pamatinio sprendimo įgyvendinimą iš keturių valstybių narių – Portugalijos, Liuksemburgo, Airijos ir Lietuvos. Todėl nagrinėjant įgyvendinimo priemones šios valstybės narės nebus nurodomos pranešime. Taigi, nors galutinis terminas tekstui apie nuostatų įgyvendinimą perduoti buvo 2004 m. rugpjūčio 1 d., pranešime tiek, kiek įmanoma atsižvelgta į pateiktą iki 2006 m. pabaigos informaciją. Taigi pranešimas apima iki 2006 m. sausio mėn. pabaigos Komisijai perduotus nacionalinės teisės aktus, į kuriuos perkelti įsipareigojimai pagal pamatinį sprendimą. Prie šio pranešimo pridėtame Komisijos tarnybų darbo dokumente yra nacionalinių priemonių, kurių siekdamos įgyvendinti pamatinį sprendimą ėmėsi valstybės narės, išsami analizė. ŠIO PAGRINDŲ SPRENDIMO ĮVERTINIMO METODAS IR KRITERIJAI Pamatiniai sprendimai pagal Europos Sąjungos sutarties 34 straipsnio 2 dalies b punktą Šis pamatinis sprendimas yra grindžiamas Europos Sąjungos sutartimi (ESS), ypač jos 29 straipsniu, 31 straipsnio e punktu ir 34 straipsnio 2 dalies b punktu. Geriausiai pamatinius sprendimus galima palyginti su direktyvos teisiniu dokumentu[?]. Abu šie dokumentai valstybėms narėms yra privalomi rezultatų, kuriuos reikia pasiekti, atžvilgiu, bet palieka nacionalinėms valdžios institucijoms galimybę pasirinkti jų įgyvendinimo formą ir būdus. Vis dėlto pamatiniais sprendimais nedaromas tiesioginis poveikis. Bent jau dabartiniame Europos teisės vystymosi etape Komisija, siekdama užtikrinti pamatinių sprendimų perkėlimą į valstybių narių nacionalinę teisę, negali imtis teisinių veiksmų Teisingumo Teisme. Vis dėlto Teisingumo Teismas gali priimti sprendimą kilus bet kokiam ginčui tarp valstybių narių dėl pamatinio sprendimo aiškinimo arba taikymo (įskaitant perkėlimą į nacionalinę teisę). Norint pasinaudoti šia teisine galimybe reikia remtis patikimais faktais, kuriuos Komisijos pranešimu galima padėti nustatyti. Įvertinimo kriterijai Siekiant, kad pagal objektyvius kriterijus būtų galima įvertinti, ar valstybė narė visiškai įgyvendino pamatinį sprendimą, yra parengti kai kurie bendri su direktyvų įgyvendinimu susiję kriterijai, kurie pamatiniams sprendimams yra taikytini mutatis mutandis , pvz.: 1. Rezultatų, kuriuos reikia pasiekti, įgyvendinimo forma ir būdai turi būti pasirenkami taip, kad būtų užtikrintas veiksmingas direktyvos veikimas atsižvelgiant į jos tikslus[?]; 2. Kiekviena valstybė narė privalo direktyvas įgyvendinti laikydamasi aiškumo ir teisinio tikrumo reikalavimų ir tokiu būdu į privalomas nacionalines nuostatas[?] perkelti direktyvos nuostatas, 3. Perkeliant direktyvą į nacionalinę teisę nebūtina, kad tekstas būtų visiškai taip pat suformuluotas. Todėl, pavyzdžiui, tinkamų ir jau galiojančių priemonių gali pakakti, jei pakankamai aiškiai ir tiksliai yra užtikrinamas visiškas direktyvos įgyvendinimas[?], 4. Direktyvos turi būti įgyvendintos per jose nustatytą laiką[?]. Abu dokumentai yra privalomi „rezultatų, kuriuos reikia pasiekti,“ atžvilgiu. Tai gali būti apibūdinta kaip teisinė arba faktinė padėtis, kuria pasiekiamas numatytas atitinkamu Sutarties dokumentu ketintas užtikrinti rezultatas[?]. Numatytas bendras valstybių narių vykdomo pamatinio sprendimo įgyvendinimo apimties įvertinimas, jei įmanoma, grindžiamas pirmiau nurodytais kriterijais. Įvertinimo aplinkybės Preliminarus pastebėjimas yra susijęs su teisinėmis įvertinimo pranešimo aplinkybėmis ir veikla, kurios reikia imtis atsižvelgiant į jį. Kaip jau minėta, Komisija gali pradėti valstybių narių padarytų pažeidimų nagrinėjimo procedūrą pirmojo ES „ramsčio“ srityje. Kadangi ESS srityje tokia galimybė nesuteikta, šio pranešimo pobūdis ir tikslas skiriasi nuo pranešimo apie valstybių narių vykdomą pirmojo „ramsčio“ direktyvos įgyvendinimą. Nepaisant to, kadangi Komisija visapusiškai dalyvauja sprendžiant trečiojo „ramsčio“ srities klausimus[?], suprantama, kad jai yra skirta užduotis atlikti faktinį įgyvendinimo priemonių įvertinimą. Šiuo įvertinimu Tarybai bus suteikta galimybė įvertinti būtinų priemonių, kurių ėmėsi valstybės narės pamatiniam sprendimui įgyvendinti, apimtį. Kitas preliminarus pastebėjimas yra susijęs su reglamentuojamosios srities specifiniu pobūdžiu. Pamatiniu sprendimu siekiama kovoti su prekyba žmonėmis ir minimaliai suderinti bausmes. Nuo 1997 m., kai Taryba priėmė bendruosius veiksmus dėl kovos su nelegalia prekyba žmonėmis ir seksualiniu vaikų išnaudojimu[?], iniciatyvų skaičius labai išaugo tiek nacionaliniu, tiek regionų lygiu. Vienos veiksmų plane[?] ir Tamperėje posėdžiavusioje Europos Vadovų Taryboje[?] buvo raginama priimti papildomas nuostatas siekiant toliau reglamentuoti tam tikrus baudžiamosios teisės ir baudžiamojo proceso aspektus. Šiuo pamatiniu sprendimu buvo siekiama papildyti galiojančias priemones, kurios yra naudojamos kovai su prekyba žmonėmis. Nors vertinime gali būti ir bus nuorodos į kiekvieną straipsnį, šių straipsnių nereikėtų svarstyti atsiejant juos vieną nuo kito. Jeigu straipsnis ar jo dalis yra įgyvendinami dalinai arba neįgyvendinami, tai turės neigiamą poveikį visai sistemai, nes tai turės įtakos ir įgyvendinant susijusias nuostatas, kurios, vertinant atskirai, gali atrodyti atitinkančios pamatinio sprendimo reikalavimus. Vertinime, jei reikalinga, atsižvelgiama į valstybių narių bendras baudžiamosios teisės aplinkybes. ĮVERTINIMAS Pamatiniu sprendimu siekiama suderinti valstybių narių įstatymus srityje, kuri apima policijos ir teisminių institucijų bendradarbiavimą baudžiamosiose bylose kovojant su prekyba žmonėmis. Be to, juo pateikiama bendra nuostatų sistema Europos lygiu siekiant spręsti tam tikrus klausimus, pvz., priskyrimo nusikalstamai veikai, bausmių ir kitų sankcijų, sunkinančių aplinkybių, jurisdikcijos, patraukimo baudžiamojon atsakomybėn ir aukų apsaugos bei pagalbos joms klausimus. Šiuo atžvilgiu ne visos valstybės narės išsiuntė Komisijai visus svarbius įgyvendinimo nuostatų tekstus. Todėl kai kuriais atvejais faktinis įvertinimas ir juo grįstos išvados buvo padaryti remiantis neišsamia informacija. Pavyzdžiui, Komisija negavo susijusios su pamatinio sprendimo įgyvendinimu informacijos iš Airijos, Liuksemburgo, Portugalijos ir Lietuvos. Taip pat reikėtų pažymėti, kad valstybių narių teisinės sistemos gali labai skirtis ir kad daugeliu atvejų teisės srityje vartojamos sąvokos ir posakiai negali būti lengvai palyginti. Be to, teisės aktų galiojimu ne visada užtikrinamas visiškas įgyvendinimas – tai taip pat priklauso nuo to, kiek ir kaip nacionaliniai teismai ir (arba) administravimo institucijos įgyvendina tokius teisės aktus. Komisija, atsižvelgdama į pateiktos informacijos pobūdį, gali neturėti pakankamai informacijos tokiam įgyvendinimui įvertinti. 1 straipsnis 1 straipsnyje prekyba žmonėmis apibrėžiama kaip veikla, kuria siekiama pasinaudoti kito asmens darbu arba seksualiai jį išnaudoti. Valstybės narės privalo bausti už bet kokia forma vykdomą asmens samdymą (verbavimą), pervežimą, perkėlimą (perdavimą), slėpimą ir kitą veiklą, kuriai taikomas šis apibrėžimas. Todėl ypač už bet kokią nusikalstamą veiklą, kurią vykdant pasinaudojama asmens fiziniu arba psichiniu bejėgiškumu, turėtų būti baudžiama. Panašu, kad šiuo klausimu beveik visų valstybių narių teisės aktai atspindi pamatinio sprendimo nuostatas. Iš esmės didžioji dauguma valstybių narių atrodo laikosi 1 straipsnio nuostatų, tokiu būdu užtikrindamos pamatinio sprendimo reikalavimus šiuo atžvilgiu. Visos valstybės narės, nors ir su tam tikrais skirtumais dėl skirtingų metodologijos tradicijų, patvirtino, kad artimai susijusios su prekyba žmonėmis veikos yra nusikalstamos. Be to, aukos sutikimas su išnaudojimu[?] neturi reikšmės, jei prieš ją buvo naudojama prievarta, apgaulė ir kt. Kai kurios valstybės narės yra įgyvendinusios nuostatas, kurios tiksliai atitinka 1 straipsnio 2 dalį (Vokietija, Belgija, Italija, Latvija, Švedija, Slovakija, Austrija, Malta, Prancūzija ir Nyderlandai). Vis dėlto pagal Komisijai perduotus dokumentus konkretūs nusikaltimai, kaip jie yra apibrėžti pamatiniame sprendime, nėra nurodyti Lenkijos ir Estijos teisės aktuose. 2 straipsnis Pagal Komisijai pateiktą informaciją dauguma valstybių narių paprasčiausiai nurodė jau galiojusias nuostatas dėl bendrininkavimo ir kėsinimosi padaryti nusikaltimus pagal atitinkamas baudžiamosios teisės sistemas. Kai kurios valstybės narės nepateikė išsamios informacijos, susijusios su nuostatomis dėl bendrininkavimo. Perduotuose dokumentuose jos nurodo, kaip jų nuostatos yra susijusios su nuostatomis dėl tų asmenų, kurie bendrininkavo padarant nusikaltimą (Danija, Latvija, Slovakija ir Estija). Kipras ir Suomija nepateikė Komisijai informacijos apie nuostatas dėl kurstymo padaryti nusikaltimą. Graikija ir Slovėnija nepateikė Komisijai informacijos apie pamatinio sprendimo 2 straipsnio įgyvendinimą. Taigi panašu, kad šis pamatinio sprendimo reikalavimas įvykdytas beveik visais atvejais, nors tik kelios valstybės narės turi konkrečias nuostatas šiuo klausimu. Dauguma valstybių narių paprastai turi bendras nuostatas, susijusias su kurstymu, bendrininkavimu ir pasikėsinimu, kurios taip pat taikomos nusikaltimams, susijusiems su prekyba žmonėmis. 3 straipsnis Prekyba žmonėmis yra sunkus nusikaltimas, kuris yra dažnai padaromas prieš ypač pažeidžiamus asmenis, ir už jį turi būti taikomos veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios bausmės. Šis klausimas turi būti sprendžiamas ne tik pavieniais nacionaliniais veiksmais, bet ir išsamiu požiūriu, pagal kurį bendras nusikaltimo sudedamųjų dalių apibrėžimas yra nustatomas visose valstybėse narėse. Ypatingas dėmesys turi būti skiriamas sunkinančiomis aplinkybėmis padarytiems nusikaltimams, pavyzdžiui, jei buvo sukeltas pavojus aukos gyvybei arba panaudotas ypač žiaurus smurtas prieš auką. Atsakymas į klausimą, ar baudžiamosios sankcijos, kurias valstybės narės gali taikyti, yra pakankamai veiksmingos ir atgrasančios, gali būti teigiamas. Daugeliu atveju valstybės narės numatė griežtas maksimalias bausmes už nusikaltimus, susijusius su prekyba žmonėmis, ypač už sunkinančiomis aplinkybėmis padarytus nusikaltimus, įskaitant kai kuriais atvejais laisvės atėmimą iki gyvos galvos. Pagal pamatinio sprendimo 3 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės taiko skirtingas bausmes, kurių dydis priklauso nuo aukos amžiaus, už nusikaltimus, padarytus siekiant seksualiai išnaudoti. Vis dėlto gali kilti klausimas, ar visi nusikaltimai prieš vaikus (t. y. įskaitant prekybą siekiant išnaudoti jų darbą ir apimant visus jaunesnius negu aštuoniolikos metų asmenis, o ne tik neturinčius lytinės brandos asmenis), turėtų būti laikomi sunkinančiomis aplinkybėmis padarytais nusikaltimais. Toks išsamus požiūris užtikrintų tinkamesnę vaikų apsaugą ir atitiktų 1989 m. Vaiko teisių konvenciją [?] , kuri yra svarbiausias tarptautinis vaiko teisių dokumentas, į kurį įtrauktos nuostatos dėl prekybos vaikais[?], ir kuris yra taikomas visiems jaunesniems nei 18 metų vaikams. 4 ir 5 straipsniai Pamatiniu sprendimu nustatoma ne tik fizinių asmenų, bet ir juridinių asmenų atsakomybės sąvoka. Juridiniai asmenys bus traukiami atsakomybėn už nusikaltimus, kuriuos jų naudai, veikdamas individualiai arba kaip juridinio asmens organo dalis, padarė bet kuris asmuo arba, pavyzdžiui, sprendžiamąją galią turintis asmuo. Sankcijos juridiniams asmenims turi būti „ veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios “, kurios apima pinigines baudas pagal baudžiamąją arba kitokią teisę ir gali apimti kitas konkrečias sankcijas, pvz., laikinas arba galutinis draudimas verstis komercine veikla, teismo nutarimu priimta veiklos sustabdymo priemonė arba teisės gauti valstybės skiriamas išmokas arba lengvatas atėmimas. Daugumos valstybių narių teisės aktais numatyta galimybė taikyti sankcijas juridiniams asmenims naudojant administracines priemones. Tik pagal Čekijos, Latvijos ir Slovakijos teisės aktus juridiniai asmenys už nusikaltimus negali būti traukiami atsakomybėn pagal baudžiamąją teisę. Pamatinio sprendimo 5 straipsnyje nurodyta, kad, kalbant apie sankcijas prieš juridinius asmenis, mažiausias įmanomas įsipareigojimas yra taikyti pinigines baudas pagal baudžiamąją arba kitą teisę. Panašu, kad iš esmės didžiąja dalimi 4 ir 5 straipsniai buvo įgyvendinti. 6 straipsnis Turbūt visos valstybės narės galės įgyvendinti šio straipsnio nuostatą dėl teritorinio principo taikymo, kaip nustatyta 6 straipsnio 1 dalies a punkte. Kalbant apie eksteritorialią jurisdikciją, valstybės narės turi arba turės skirtingos apimties taisykles dėl aktyvių ir pasyvių asmenų, kaip reikalaujama 6 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose. Atrodo, kad didžioji dauguma valstybių narių nustato jurisdikciją jų piliečių užsienyje padarytų nusikaltimų atžvilgiu pagal 6 straipsnio 1 dalies b punktą. Tai yra ypač svarbu, nes prekyba žmonėmis dažnai vykdoma tarptautiniu mastu. Valstybės narės, kurios nenumato galimybės pareikšti kaltinimus juridiniams asmenims, netaiko Tarybos pamatinio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies c punkto. Vengrija nenustato jurisdikcijos pagal 6 straipsnio 1 dalies c punktą, nors apskritai juridinių asmenų atsakomybė yra reglamentuota pagal Vengrijos teisę. 7 straipsnis 7 straipsnyje reglamentuojami du skirtingi klausimai. Pirma, jame numatoma, kad su prekyba žmonėmis susiję nusikaltimai nepriklauso nuo aukos pateikto paaiškinimo arba kaltinimo. Atrodo, kad apskritai valstybės narės įgyvendina šį įsipareigojimą. Antra, pagal 7 straipsnį valstybės narės privalo numatyti konkrečią aukų, ypač vaikų, apsaugą ir pagalbą jiems. Tai visų pirma yra susiję su 2001 m. kovo 15 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2001/220/TVR dėl aukų padėties baudžiamosiose bylose taikymu. Vis dėlto tik kelios valstybės narės išsiuntė Komisijai atitinkamą informaciją, susijusią su 7 straipsnio įgyvendinimu. Iš esmės yra sunku įvertinti šį įgyvendinimo aspektą. 8 straipsnis Komisija negavo konkrečios informacijos apie nuostatų perkėlimą į Gibraltaro teisę. IŠVADA Reikėtų pažymėti, kad ne visos valstybės narės laiku perdavė Komisijai visus susijusius su įgyvendinimo nuostatomis tekstus. Todėl kai kuriais atvejais pranešime pateikti įvertinimai ir išvados buvo padaryti remiantis neišsamia informacija. Remiantis pateikta informacija galima tvirtinti, kad valstybės narės didžiąja dalimi atrodo įvykdė Tarybos pamatiniame sprendime nustatytus reikalavimus, arba todėl, kad jos jau turėjo galiojančius nacionalinius teisės aktus, arba todėl, kad jos įgyvendino naujus ir konkrečius teisės aktus. Jei galima manyti, kad Tarybos pamatinis sprendimas nebuvo perkeltas į nacionalinės teisės nuostatas, Komisija ragina atitinkamas valstybes nares kuo greičiau ištaisyti šią padėtį priimant pamatinį sprendimą įgyvendinančius teisės aktus. Vis dėlto šiuo metu valstybės narės, įgyvendindamos Tarybos pamatinį sprendimą, apskritai turi konkrečias baudžiamosios teisės nuostatas, kuriomis suteikiama galimybė bausti už prekybą žmonėmis, vykdomą jų darbo arba seksualinio išnaudojimo tikslais,– šiose nuostatose numatomos veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios bausmės. Be to, griežtos bausmės yra numatytos už sunkinančiomis aplinkybėmis padarytus nusikaltimus. Kita vertus, bausmių griežtumas yra labai skirtingas valstybėse narėse, ir Komisija gali nagrinėti galimybę toliau vykdyti teisės aktų derinimą šiuo atžvilgiu. Iš esmės valstybės narės neturėjo keisti nacionalinių teisės aktų siekdamos įgyvendinti Tarybos pamatinio sprendimo 6 straipsnį, nes jos jau turėjo galiojančias priemones. Apskritai valstybės narės laikosi pamatinio sprendimo 7 straipsnio 1 dalies nuostatų, tačiau apsaugos ir pagalbos teikimo tvarka gali būti toliau nagrinėjama, nes Komisija gavo tik ribotą informaciją, susijusią su 7 straipsnio 2 ir 3 dalių įgyvendinimu. Komisija gavo tik ribotą informaciją, susijusią su ypač pažeidžiamomis aukomis, ir todėl negali pateikti išsamaus įvertinimo šiuo atžvilgiu. Pagal 2005 m. gruodžio 1–2 d. Tarybos priimtą veiksmų planą Komisija toliau tobulins teisės aktus, susijusius su dalyvaujančiomis nagrinėjant baudžiamąsias bylas pažeidžiamomis aukomis. Tuo tikslu Komisijai reikės daugiau konkrečios informacijos apie atitinkamų valstybių narių teisės aktus. Be to, Komisija gali rinkti informaciją, atspindinčią aukas remiančių institucijų arba organizacijų požiūrį, siekdama visapusiškai ir kuo objektyviau įvertinti pamatinio sprendimo poveikį aukų rėmimo ir pagalbos joms praktikai. Galiausiai reikėtų pažymėti, kad, kai bus pateiktas pranešimas, susijęs su 2003 m. gruodžio 22 d. Tarybos pamatiniu sprendimu dėl kovos su seksualiniu vaikų išnaudojimu ir vaikų pornografija[?], kurio įgyvendinimo galutinis terminas buvo 2006 m. sausio 20 d., Komisija galės pateikti išsamesnį vaizdą apie susijusių su prekyba žmonėmis teisės aktų įgyvendinimą valstybėse narėse. Šis vaizdas bus papildytas pranešimu apie Tarybos pamatinio sprendimo 2002/946/TVR dėl bausmių sistemos stiprinimo siekiant užkirsti kelią padėjimui neteisėtai atvykti, vykti tranzitu ir apsigyventi ir Direktyvos 2004/81/EB dėl teisės laikinai apsigyventi suteikimo trečiųjų šalių piliečiams, kurie yra prekybos žmonėmis aukos arba kuriais buvo pasinaudota nelegalios imigracijos tikslais ir kurie bendradarbiauja su kompetentingomis institucijomis, taikymą. Šį pranešimą Komisija turi pateikti iki 2008 m. rugpjūčio 6 d. (pagal šios direktyvos 16 straipsnį). [1] OL L 203 – 2002 m. rugpjūčio 1 d. [2] EB sutarties 249 straipsnis. [3] Žr. atitinkamą susijusią su direktyvų įgyvendinimu teismų praktiką: byla 48/75 Royer Rink. 1976, p. 497–518. [4] Žr. atitinkamą susijusią su direktyvų įgyvendinimu teismų praktiką: byla 239/85 Komisija prieš Belgiją, Rink. 1986, p. 3645–3659. Taip pat žr. bylą 300/81 Komisija prieš Italiją, Rink. 1983, p. 449–456. [5] Žr. atitinkamą susijusią su direktyvų įgyvendinimu teismų praktiką, pvz., byla 29/84 Komisija prieš Vokietiją, Rink. 1985, p.1661–1673. [6] Žr. materialinę susijusią su direktyvų įgyvendinimu teismų praktiką, pavyzdžiui: byla 52/75 Komisija prieš Italiją, Rink. 1976, p. 277–284. Bendrą informaciją galima rasti Komisijos metinėse ataskaitose apie Bendrijos teisės taikymo stebėjimo rezultatus, pvz., COM (2001) 309 galutinis. [7] Žr. PJG Kapteyn ir P. Verloren van Themaat Introduction to the Law of the European Communities („Įvadas į Europos Bendrijų teisę“), trečiasis leidimas, 1998 m., p. 328. [8] Europos Sąjungos sutarties 36 straipsnio 2 dalis. [9] OL L 63, 1997 3 4, p. 2. [10] OL C 19, 1999 1 23, p. 1. [11] http://europa.eu.int/council/off/conclu/oct99/oct99_en.htm [12] Tarybos pamatinio sprendimo 2002/629/TVR 1 straipsnio 2 dalis. [13] OL L 13, 2004 1 20, p. 44. [i] Toliau – Konvencija. Išsamesnės informacijos apie Konvencijos turinį ir ratifikavimo statusą rasite UNHCHR tinklavietėje (http://www.unhchr.ch/html/menu2/6/crc/treaties/crc.htm) arba UNICEF tinklavietėje (http://www.unicef.org/crc/crc.htm). [ii] Remiantis Konvencija, vaikai nėra vien (realios arba potencialios) aukos, kurioms reikalinga apsauga, tačiau jie turi ir aiškiai Konvencijoje apibrėžtas teises: svarbiausių vaiko interesų užtikrinimas (3 str.), nediskriminavimo principas (2 str.), teisė būti išklausytam (12 str.), teisę gyventi ir vystytis (6 str.). Pagal Konvencijos 12 straipsnį, į vaiko nuomonę būtina tinkamai atsižvelgti, remiantis jo/jos amžiumi ir brandumu. Į Konvenciją įtrauktos specialios nuostatos (32, 33, 34, 35 ir 36 straipsniai) dėl visų išnaudojimo formų, prekybos ir kontrabandos. Kai dėl „Išnaudojimo“ apibrėžties, Konvencijoje teigiama, vaikas turi teisę būti apsaugotas nuo „ekonominio išnaudojimo ir nuo bet kokio darbo, kuris gali būti pavojingas jo sveikatai arba trukdyti jam mokytis, gali kenkti jo sveikatai ir fiziniam, protiniam, dvasiniam, doroviniam bei socialiniam vystymuisi“ bei apsaugotas nuo visų seksualinio išnaudojimo ir seksualinio suvedžiojimo formų, visų pirma verčiant juos užsiimti prostitucija arba pornografija. Kituose straipsniuose nurodoma teisė būti apsaugotam netekus savo šeimos (20 str.) ir draudimas atimti laisvę (37 str.).