243b straipsnyje nėra minima gavėjo ir mokėtojo įsisteigimo vieta, nuolatinis adresas ar įprasta rezidavimo vieta. Iš esmės mokėjimo paslaugų teikėjai yra trečiosios šalys prekes tiekiančių arba paslaugas teikiančių apmokestinamųjų asmenų ir vartotojų sutartinių santykių požiūriu. Dėl to informacija, kuria disponuoja mokėjimo paslaugų teikėjai teikdami mokėjimo paslaugas, nebūtinai sutampa su informacija, kurią apie savo vartotojus turi apmokestinamieji asmenys, arba su informacija, kuri yra reikalinga apmokestinamo sandorio vietai nustatyti. Nuo vietos priklauso tik 243b straipsnyje nurodyta mokėjimo paslaugų teikėjų prievolė saugoti duomenis.

Gavėjų ir mokėtojų vietos nustatymo taisyklės išdėstytos siūlomame 243c straipsnyje (žr. toliau).

Tam, kad būtų fiksuojami tik tie mokėjimai, kurie gali būti susiję su ekonomine veikla (taigi nebūtų įtraukiami dėl asmeninių priežasčių vykdomi tarptautiniai lėšų pervedimai) nustatyta gavėjo gautų tarptautinių mokėjimų skaičiaus viršutinė riba. Tik tada, kai visa tam tikro gavėjo gautų mokėjimų suma viršija 25 mokėjimų per kalendorinį ketvirtį (toks yra ir mokėjimo paslaugų teikėjų ataskaitinis laikotarpis) viršutinę ribą, mokėjimo paslaugų teikėjas turi saugoti duomenis apie tą gavėją ir pateikti juos mokesčių administratoriams. Viršutinė riba nustatyta atsižvelgiant į vidutinę pirkimo internetu užsakymų vertę, kuri yra 95 EUR. 100 tokios vertės sandorių per metus sudaro beveik 10 000 EUR pardavimo įplaukų, vadinasi, valstybėse narėse jau gali atsirasti PVM prievolės. Ši suma taip pat atitinka E. prekybos PVM direktyvoje vidaus tiekimui nustatytą 10 000 EUR ribą.

Mokėjimo paslaugų teikėjai turėtų saugoti duomenis dvejus metus. Toks duomenų saugojimo laikotarpis yra proporcingas, turint galvoje didelį saugomos informacijos kiekį, tai, kad pagal duomenų apsaugos reikalavimus ši informacija griežtai laikoma neskelbtina, ir tai, per kiek laiko mokesčių administratorius gali susekti sukčiavimą PVM.

243c straipsnyje paminėtos taisyklės, kurias mokėjimo paslaugų teikėjai privalo taikyti, kad nustatytų pirmiau paminėtų mokėtojų ir gavėjų vietą. 243c straipsnyje nustatytos ne apmokestinimo vietos nustatymo taisyklės, o taisyklės, pagal kurias nustatoma gavėjo ir mokėtojų vieta, pagal kurią taikoma PVM direktyvos 243b straipsnyje nustatyta prievolė saugoti duomenis.

Pagal 243c straipsnį informacijos, pagal kurią nustatoma mokėtojo vieta, nereikalaujama teikti mokesčių administratoriams. Ši informacija lieka pas mokėjimo paslaugų teikėją.

1 dalyje nurodyta, kad mokėtojo vieta bus laikoma valstybė narė, pažymėta mokėtojo sąskaitos identifikatoriuje. Bendros mokėjimų eurais erdvės reglamente nurodyta, kad konkreti valstybėje narėje esanti mokėjimo sąskaita identifikuojama pagal IBAN (Tarptautinis banko sąskaitos numeris, angl. International Bank Account Number). Jeigu mokėjimas vykdomas teikiant mokėjimo paslaugą, kuri nepatenka į Bendros mokėjimų eurais erdvės reglamento (reglamentas taikomas tik kredito pervedimams ir tiesioginiam debetui eurais) taikymo sritį, mokėtojo vietą galima nustatyti pagal bet kurį kitą mokėtojo mokėjimo sąskaitos identifikatorių.

Būna mokėjimo operacijų (t. y. pinigų pervedimų), kai lėšos pervedamos gavėjui mokėtojo vardu nesukūrus jokios mokėjimo sąskaitos. Šiuo atveju mokėjimo vieta bus laikoma valstybė narė, nurodyta mokėtojo vardu veikiančio mokėjimo paslaugų teikėjo identifikatoriuje.

Pagal 2 dalį mokėjimo (lėšų) gavėjo vieta bus laikoma valstybė narė arba trečioji valstybė, nurodyta mokėjimo sąskaitos, į kurią įskaitomos lėšos, identifikatoriuje. Jeigu lėšos nėra įskaitomos į jokią mokėjimo sąskaitą, tada gavėjo vieta bus laikoma valstybė narė, trečioji valstybė ar trečioji teritorija, nustatyta pagal gavėjo vardu veikiančio mokėjimo paslaugos teikėjo identifikatorių.

243d straipsnyje nustatyta, kokią informaciją turi saugoti 243b straipsnyje nurodyti mokėjimo paslaugų teikėjai. Duomenis sudaro informacija, pagal kurią nustatoma duomenis saugančio mokėjimo paslaugų teikėjo tapatybė, informacija, pagal kurią nustatoma gavėjo tapatybė, ir informacija apie gavėjo gautus mokėjimus. Mokėjimo paslaugų teikėjams nustatyta prievolė saugoti duomenis neapima informacijos mokėtojų tapatybei nustatyti, nes ši informacija nėra reikalinga sukčiavimui susekti. Be to, mokėjimo paslaugų teikėjai ne visada žino, ar mokėtojai yra apmokestinamieji asmenys, ar tik privatūs vartotojai. Todėl, jeigu per ketvirtį viršijama 25 mokėjimų riba, mokėjimo paslaugų teikėjas turės saugoti informaciją apie visus tam tikro gavėjo gautus mokėjimus, neskirstydamas jų pagal tai, ar mokėjimus gavo vartotojai, ar apmokestinamieji asmenys. Tai bus informaciją analizuosiančių valstybių narių mokesčių administratorių uždavinys.

Mokėjimo paslaugų teikėjai privalo saugoti visus gavėjo kaip PVM mokėtojo arba, jei tai taikoma, mokesčių mokėtojo identifikavimo duomenis. PVM mokėtojo kodai (nacionaliniai kodai arba vieno langelio principu grindžiamos minisistemos (angl. Mini One Stop Shop, MOSS) kodai) valstybių narių mokesčių administratoriams yra reikalingi, kad jie galėtų nustatyti apmokestinamųjų asmenų tapatybę ir patikrinti jų mokėjimo informaciją palygindami ją su atitinkamomis PVM arba MOSS deklaracijomis ir mokėjimais. Mokėjimo paslaugų teikėjai gali nežinoti gavėjo PVM mokėtojo kodo (dėl to, kad gavėjas PVM mokėtojo kodo neturi arba dėl to, kad gavėjas PVM mokėtojo kodą turi, bet jo nenurodo mokėjimo paslaugų teikėjui). Jeigu mokėjimo paslaugų teikėjai PVM mokėtojo kodo nežino, mokesčių administratoriai turės atlikti reikiamas procedūras (atlikti vidaus procedūras arba pasinaudoti administraciniu bendradarbiavimu) ir sužinoti, ar tam tikras gavėjas yra apmokestinamasis asmuo, bei įvertinti, ar jis turi PVM įsipareigojimų.

Galiausiai pažymėtina, kad mokėjimo paslaugų teikėjai privalo saugoti informaciją apie pačią mokėjimo operaciją, tai yra, apie mokėjimo sumą, valiutą, datą, mokėjimo kilmę, taip pat duomenis, ar kuri nors mokėjimo dalis buvo grąžinta.