CORRIGENDUM Komisijos komunikatas 2007–2013 m. papildomumo principo regionuose, kurie atitinka konvergencijos tikslo reikalavimus, ex ante patikrinimo ataskaita {SEK(2009) 273 galutinis/2} /* KOM/2009/0112 galutinis/3 */





[pic] | EUROPOS KOMISIJA | Briuselis, 2010.3.1 KOM(2009)112 galutinis/3 Klaidų ištaisymasPanaikina ir pakeičia 2009 m. kovo 6 d. dokumentą KOM(2009)112 galutinis.Galioja visoms kalboms, p. 9, 3 lentelė; p. 13, 4 dalies pirma pastraipa KOMISIJOS KOMUNIKATAS 2007–2013 m. papildomumo principo regionuose, kurie atitinka konvergencijos tikslo reikalavimus, ex ante patikrinimo ataskaita {SEK(2009) 273 galutinis/2} TURINYS 1. Įvadas 3 2. Vertinimo eiga 4 2.1. Tikrinimo metodas 4 2.2. Reikalavimus atitinkantys finansavimo šaltiniai 4 3. Tikrinimo rezultatai 5 4. Papildomumo principas platesniu ekonomikos požiūriu 7 5. Išvados 11 KOMISIJOS KOMUNIKATAS 2007–2013 m. papildomumo principo regionuose, kurie atitinka konvergencijos tikslo reikalavimus, ex ante patikrinimo ataskaita ĮVADAS Papildomumas – vienas pagrindinių principų, kuriuo grindžiama sanglaudos politikos ekonominė svarba ir funkcionavimas. Pagal jį reikalaujama, kad struktūrinių fondų įmokos nepakeistų valstybių narių viešųjų išlaidų, siekiant užtikrinti, kad jos turėtų realų ekonominį poveikį. Šioje ataskaitoje apibendrinamos pagrindinės šio principo 2007–2013 m. ex ante patikrinimo išvados ir pateikiama ekonominio požiūrio analizė. 2 ir 3 skirsniuose pateikiami rezultatai po derybų su valstybėmis narėmis. Su kiekviena susijusia valstybe nare buvo susitarta dėl tikslinio išlaidų lygmens, kuris nesikeis visą nustatytą laikotarpį. Taigi 2007–2013 m. iš įvairių vidaus finansavimo šaltinių bus investuota daugiau kaip 650 mlrd. EUR (2006 m. kainomis). Ši suma papildys 174 mlrd. EUR (2006 m. kainomis) struktūrinių fondų lėšų, kurias 2007–2013 m. planuojama išmokėti konvergencijos tikslo regionams. 4 skirsnyje papildomumo principas analizuojamas platesniu požiūriu, pagrindinį dėmesį skiriant nacionalinės investavimo politikos ir Europos sanglaudos politikos sąveikai ir jį lyginant su makroekonomikos padėtimi. Nors Sanglaudos fondo sumos atliekant papildomumo principo patikrinimą netikrinamos, šiame skirsnyje į jas atsižvelgiama, siekiant visapusiškai įvertinti ir suvokti Europos sanglaudos politikos poveikį visoms viešosioms investicijoms. Iš šio skirsnio matyti, kad vidutiniškai valstybės narės investuoja tris eurus kiekvienam pagal Europos sanglaudos politiką investuotam eurui. Visos reikalavimus atitinkančiose srityse suplanuotos viešosios investicijos sudarys apie 5,6 % suvestinio prognozuojamo šių regionų BVP. Kai kuriais atvejais, būtent kai kuriose naujosiose valstybėse narėse, šis santykis yra daug didesnis. Naujuoju 2007–2013 m. programavimo laikotarpiu numatytos dvi didelės naujovės: - papildomumas tikrinamas tik konvergencijos tikslo srityje; - jeigu valstybė narė iki 2016 m. birželio 30 d. neįrodo, kad ji laikėsi papildomumo principo, Komisija gali atlikti finansinį koregavimą[1]. VERTINIMO EIGA Tikrinimo metodas Pagal Reglamento (EB) Nr. 1083/2006, kuriuo reglamentuojama sanglaudos politika, 15 straipsnį reikalaujama, kad regionams, kuriems taikomas konvergencijos tikslas, Komisija ir valstybė narė nustatytų viešųjų arba lygiaverčių struktūrinių išlaidų (toliau – struktūrinės išlaidos) lygį, kurį valstybės narės turi išlaikyti šiuose regionuose per programavimo laikotarpį. Papildomumo principo laikymasis tikrinamas nacionaliniu lygmeniu. Nacionalinės lėšos laikomos papildomomis, jeigu metinis struktūrinių išlaidų vidurkis, išlaikomas 2007–2013 m., bent jau lygus metiniam 2000–2005 m. patirtų struktūrinių išlaidų vidurkiui (valstybėms narėms, kurios į ES įstojo 2004 m., ataskaitinis laikotarpis yra 2004–2005 m.). Atliekant analizę buvo atsižvelgiama į valstybių narių naudotus išlaidų šaltinius, metodus ir prielaidas, taip pat į taikytus defliatorius ir euro zonai nepriklausančioms valstybėms narėms – į valiutos kursą[2]. Papildomumo principas buvo tikrinamas glaudžiai bendradarbiaujant su valstybėmis narėmis per rašytines konsultacijas ir rengiant dvišalius posėdžius techniniais ir metodiniais klausimais. Be to, tuo pačiu metu buvo rengiamas 2007–2013 m. Nacionalinis strateginių krypčių planas (NSKP). Valstybės narės pateikė savo NSKP, taip pat standartinę papildomumo principo tikrinimo lentelę ir papildomą informaciją apie naudotą metodiką. Papildomos informacijos Komisijos tarnyboms buvo pateikta per derybas. Reikalavimus atitinkantys finansavimo šaltiniai Reikalavimus atitinkančios struktūrinės išlaidos priskiriamos trims pagrindinėms kategorijoms (pagrindinė infrastruktūra, žmogiškieji ištekliai ir gamybinė aplinka) ir likusių atvejų kategorijai „kita“. Tikrinamos visos nacionalinės struktūrinės išlaidos[3] reikalavimus atitinkančiose biudžetinių ir nebiudžetinių išlaidų srityse. Todėl priklausomai nuo kiekvienos valstybės narės viešųjų finansų struktūros, gali būti tikrinami ne tik valstybės, regionų ir savivaldybių lygmens duomenys, bet ir valstybės įmonių, viešųjų įstaigų ir nebiudžetinių lėšų duomenys nacionaliniu, regioniniu ir vietos lygmeniu. Taip pat tikrinamos nepriklausomą biudžetą turinčių valstybės tarnybos įstaigų išlaidos. Papildomumo lentelėse, pateiktose pagal atitinkamus NSKP, pateikiama informacija apie struktūrinių išlaidų suskirstymą pagal kategorijas ir finansavimo šaltinį (ES, nacionalinė bendro finansavimo dalis, valstybės įmonės ir nacionalinės lėšos, neįtrauktos į NSKP). Siekiant patikrinti papildomumo principo laikymąsi, ši informacija pateikiama už 2000–2005 m. arba 2004–2005 m. laikotarpį (faktinės metinės išlaidos) ir už 2007–2013 m. laikotarpį (faktinių metinių išlaidų prognozės). 2007–2013 m. septyniose iš 27 valstybių narių nėra nei vieno regiono, kuriam būtų taikomas konvergencijos tikslas: Kipre, Danijoje, Suomijoje, Airijoje, Liuksemburge, Nyderlanduose ir Švedijoje. Todėl šios šalys į šią ataskaitą neįtrauktos. TIKRINIMO REZULTATAI 1 lentelėje nurodytos vidutinės metinės struktūrinės išlaidos, kurių lygį kiekviena valstybė narė turi išlaikyti 2007–2013 m. Dėl šių sumų Komisija ir atitinkamos valstybės narės sutarė derybose dėl NSKP. [pic] Remiantis bendrąja taisykle, realios vidutinės metinės struktūrinės išlaidos turi būti bent lygios ankstesnio programavimo laikotarpio išlaidoms. Tačiau reglamente nurodoma, kad turi būti atsižvelgiama į tam tikras konkrečias aplinkybes, kaip antai bendras makroekonomines sąlygas, vykdomą arba planuojamą privatizavimą arba išskirtinį viešųjų arba lygiaverčių struktūrinių išlaidų lygį ankstesniu programavimo laikotarpiu[4]. Todėl, pavyzdžiui, Komisija sutiko sumažinti struktūrinių išlaidų lygį Vokietijoje, atsižvelgdama į jos išskirtines ankstesnes išlaidas, skirtas šalies suvienijimui. Trijose kitose valstybėse narėse kai kurios ankstesnės struktūrinės išlaidos buvo laikomos išskirtinėmis dėl tam tikrų ypatingų išlaidų punktų (olimpinės žaidynės Graikijoje, didelė ligoninė Maltoje ir tam tikros transporto infrastruktūros išlaidos Vengrijoje, kurios buvo finansuojamos iš pajamų, gautų privatizavus valstybės įmones). Į šias išlaidas nebuvo atsižvelgiama nustatant struktūrinių išlaidų lygį, kuris turi būti išlaikomas 2007–2013 m. Dėl šių ypatingų aplinkybių visos struktūrinės išlaidos, kurių lygis turi būti išlaikomas šį laikotarpį, sumažėjo apie 7 mlrd. EUR per metus. Realus struktūrinių išlaidų lygis išlieka nepakitęs palyginti su ankstesniu laikotarpiu keturiose valstybėse narėse (Austrijoje, Vengrijoje, Čekijoje ir Lietuvoje), o likusiose valstybėse narėse padidėja – nuo 0,1 % (Slovakijoje) iki 63 % (Latvijoje). Duomenys, naudoti papildomumo lentelėms sudaryti kiekvienai valstybei narei, gauti iš nacionalinių (arba federalinių), regioninių ir vietos biudžetų[5]. Nepriklausomų institucijų išlaidos, finansuojamos iš viešųjų lėšų, taip pat laikomos reikalavimus atitinkančių kategorijų išlaidomis. Tas pats taikytina daugeliui valstybės įmonių, nors kai kuriais atvejais jos buvo neįtraukiamos dėl vykdomo arba planuojamo privatizavimo (pavyzdžiui, Lenkijoje ir Slovakijoje). Kitais atvejais ne visuomet buvo įmanoma tiesiogiai apskaičiuoti faktines reikalavimus atitinkančias struktūrines išlaidas, patirtas regioniniu lygmeniu (pavyzdžiui, Portugalijoje), arba valstybės įmonių išlaidas (pavyzdžiui, Latvijoje). Šiais atvejais valstybės narės naudojo skirtingus apskaičiavimo metodus. Tose valstybėse narėse, kuriose ne visa šalies teritorija atitinka konvergencijos tikslo reikalavimus, buvo atlikti geografiniai koregavimai, kad nebūtų įtrauktos reikalavimų neatitinkančių regionų struktūrinės išlaidos. Kai kuriais atvejais koregavimai atlikti naudojant prielaidas ir apskaičiavimo metodus (pavyzdžiui, Čekijoje ir Slovakijoje). Panašūs koregavimai kai kuriose valstybėse narėse atlikti dėl reikalavimus atitinkančių regionų pasikeitimo žemėlapyje tarp dviejų programavimo laikotarpių (pavyzdžiui, Graikijoje, Portugalijoje ir Ispanijoje), nes konvergencijos tikslo reikalavimų nebeatitinkantys regionai turėjo būti neįtraukiami į apskaičiavimus. [pic] Šaltinis: DG REGIO apskaičiavimai 1 grafike pateikti papildomumo principo tikrinimo rezultatai pagal išlaidų kategoriją. Beveik 50 % nacionalinių struktūrinių išlaidų skiriamos pagrindinei infrastruktūrai, kaip antai transportui, telekomunikacijoms, energetikai, aplinkos apsaugai, vandentvarkai ir sveikatos apsaugai. Nacionalinės struktūrinės išlaidos, suplanuotos pagal kategoriją „žmogiškieji ištekliai“, sudaro apie 29 % visų išlaidų. Šiai kategorijai daugiausia priskiriamos investicijos į švietimą, mokymą ir mokslinius tyrimus bei plėtrą. Likusi suma skirta kategorijai „gamybinė aplinka“ (šiek tiek mažiau nei 13 % – pagal ją remiama gamybos sektorių veikla, pavyzdžiui, teikiant subsidijas įmonėms ir plėtojant verslo paslaugas) ir kategorijai „kita“ (beveik 9 % – ją daugiausia sudaro techninė pagalba ir kitos nedidelės išlaidos). Tačiau konvergencijos tikslo regionuose nacionalinės „žmogiškųjų išteklių“ srities struktūrinės išlaidos yra didesnės nei kategorijos „pagrindinė infrastruktūra“ išlaidos septyniose valstybėse narėse: Belgijoje, Vokietijoje, Estijoje, Prancūzijoje, Latvijoje, Slovakijoje ir Jungtinėje Karalystėje. Rezultatai skiriasi atsižvelgus į santykinę kiekvienos struktūrinių fondų kategorijos dalį. Šiuo atveju kategorijos „pagrindinė infrastruktūra“ struktūrinės išlaidos sudaro mažiau nei 37 % visų išlaidų arba 12 punktų mažiau palyginti su nacionalinėmis išlaidomis. Šis skirtumas ypač būdingas kategorijai „gamybinė aplinka“, kuri sudaro 22 % struktūrinių fondų išlaidų, palyginti su vos 13 % visų nacionalinių investicijų. Panašiai struktūrinių fondų procentas šiek tiek didesnis „žmogiškųjų išteklių“ srityje. Apibendrinant, struktūrinių fondų finansuojamos investicijos, pagal papildomumo principo reikalavimus papildančios nacionalines investicijas, padeda atkurti viešųjų investicijų sudėties pusiausvyrą gamybinės aplinkos išlaidų naudai (inovacijos, parama verslumui, turizmo paslaugos ir kt.). Į šias išvadas reikėtų atsižvelgti kiek atsargiai, nes nacionalinės nomenklatūros, kuriomis grindžiamos papildomumo lentelės, nėra visiškai suderintos. Be to, šiose lentelėse neatsižvelgiama į Sanglaudos fondo mokėjimus. PAPILDOMUMO PRINCIPAS PLATESNIU EKONOMIKOS POžIūRIU Siekiant suprasti papildomumo principą platesniu ekonomikos požiūriu, būtina atsižvelgti į bendrą nacionalinių ir Bendrijos investicijų santykį. Todėl, kadangi Sanglaudos fondo[6] mokėjimai į papildomumo principo patikrinimą neįtraukiami, į juos buvo atsižvelgta šiame skirsnyje, siekiant visiškai atspindėti Europos sanglaudos politikos dalį visose viešosiose investicijose. Vidutinės nacionalinės struktūrinės išlaidos, kurių lygis reikalavimus atitinkančiose srityse pagal papildomumo principą turi būti išlaikomas 2007–2013 m., sudaro daugiau kaip 94 mlrd. EUR (2006 m. kainomis) per metus (žr. 1 lentelę). Į šią sumą įtraukta nacionalinė struktūrinių fondų ir Sanglaudos fondo bendro finansavimo dalis[7]. Pridėjus pagal Europos sanglaudos politiką suplanuotus mokėjimus (struktūrinių fondų ir Sanglaudos fondo) visos struktūrinės išlaidos šiuose regionuose sieks daugiau kaip 125 mlrd. EUR per metus (2006 m. kainomis). [pic] 2 lentelėje matyti dideli valstybių narių skirtumai (taip pat žr. 2 grafiką). Pavyzdžiui, nacionalinės struktūrinės išlaidos vieninteliame Belgijos regione, atitinkančiame konvergencijos tikslo reikalavimus, ( Hainaut ) siekia beveik 17 eurų kiekvienam pagal Europos sanglaudos politiką investuotam eurui. Šios sumos taip pat didelės kitose senosiose EU-15 valstybėse narėse. Priešingai, kitose valstybėse narėse šis santykis lygus maždaug vienam eurui ar net mažiau. Reikėtų dar kartą priminti, kad šias išvadas reikia vertinti atsargiai, nes kai kuriais atvejais konvergencijos tikslo regionuose gyvenančių gyventojų dalis yra nedidelė (pavyzdžiui, Prancūzijoje šiuose regionuose gyvena tik 2,9 % visų gyventojų, Austrijoje – 3,4 % ir Jungtinėje Karalystėje – 4,6 %. [pic] Pastebėti skirtumai ne tokie dideli nacionalines struktūrines išlaidas lyginant su 2007–2013 m. numatomu vidutiniu BVP (3 lentelė). Verta pabrėžti, kad šie duomenys apskaičiuoti naudojant 2006 m. palyginamąsias kainas, kurios neatspindi galimo euro zonai nepriklausančių šalių nacionalinių valiutų kurso svyravimo poveikio (žr. Metodinį priedą). [pic] Iš tiesų, senųjų EU-15 ir naujųjų valstybių narių skirtumai nėra tokie ryškūs (3 grafikas). Išsiskiria Vengrija ir Estija, jų visos suplanuotos investicijos atitinkamai sudaro daugiau kaip 10 % ir 9 % jų BVP. Vidutiniškai visos investicijos sudaro kiek mažiau nei 5,6 % suvestinio konvergencijos regionų BVP. [pic] Kai kuriose senosiose EU-15 valstybėse narėse (Italijoje, Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje ir Portugalijoje) visos suplanuotos struktūrinės išlaidos (įskaitant Europos sanglaudos politikos mokėjimus) yra didesnės nei 6 % vidutinio metinio BVP. Tačiau reikia prisiminti, kad tik kai kurie šių šalių regionai atitinka konvergencijos tikslo reikalavimus. Kaip jau minėta, kai kuriais atvejais šiuose regionuose gyvena nedidelė dalis visų šalies gyventojų ir juose sukuriama nedidelė dalis šalies BVP. Bet kuriuo atveju santykinė Europos sanglaudos politikos dalis visose suplanuotose investicijose yra daug didesnė naujosiose valstybėse narėse (3 grafikas). Daugelyje šių šalių Bendrijos mokėjimai sudaro beveik 50 % visų investicijų, o Čekijoje ir Slovakijoje yra net didesni už nacionalinius mokėjimus. Pateiktos lentelės ir grafikai yra pagrįsti Komisijos prognozėmis, kurios buvo parengtos tuo metu, kai buvo nustatyti išlaidų tikslai (2006 m. rudenį). Galiausiai, verta pastebėti, kad BVP prognozės ateinantiems metams buvo ką tik sumažintos, atsižvelgus į numatytą finansinės krizės poveikį realiai ekonomikai. Taigi pagal naujausias Komisijos prognozes (parengtas 2008 m. rudenį) Europos Sąjungoje numatomas silpnas ekonomikos augimas, o kai kuriose valstybėse narėse – net tam tikras nuosmukis. Šios prognozės dar pablogėjo atsižvelgus į tarpines atnaujintas prognozes, paskelbtas 2009 m. pradžioje. IšVADOS Papildomumo sąvoka gana paprasta, bet įgyvendinant šį principą kyla įvairių metodinių sunkumų. Šis 2007–2013 m. papildomumo principo ex ante patikrinimas buvo pagrįstas Reglamento (EB) Nr. 1083/2006 15 straipsniu ir Darbiniame dokumente Nr. 3 (2006 m. gruodžio mėn.) nustatytomis gairėmis. Darbiniame dokumente buvo siekiama nustatyti bendrus Komisijos ir įvairių valstybių narių derybų principus. Be to, šiuo dokumentu siekiama pagerinti skaidrumą, užtikrinti vienodas skirtingoms šalims taikomas sąlygas ir gauti palyginamus kiekvienos valstybės narės rezultatus. Pavyzdžiui, tapo privaloma įtraukti valstybės įmonių išlaidas, priešingai savanoriškam metodui, kurio buvo laikomasi ankstesniu 2000–2006 m. programavimo laikotarpiu. Nepaisant šių pastangų lieka keletas neišspręstų trūkumų: - Sunkumai lyginant valstybių narių rezultatus. Rengdamos nacionalinių viešųjų išlaidų apskaitą valstybės narės nesilaiko vienos standartinės metodikos. Dėl to skiriasi šalių metodikos, pagal kurias renkami duomenys, būtini papildomumo principui tikrinti. Daugeliu atvejų duomenys imami iš biudžetinių šaltinių, kurie skirtingose valstybėse narėse skirtingai klasifikuojami. Dėl to sunku palyginti skirtingų šalių duomenis. Ši problema dar gilesnė lyginant iš nacionalinių ir Bendrijos šaltinių finansuojamas struktūrines išlaidas, nes jos klasifikuojamos nenuosekliai ir neracionaliai. Pavyzdžiui, papildomumo duomenys pateikti pinigų apskaitos principu, o viešai paskelbti valstybių narių biudžeto duomenys pateikti kaupiamuoju principu (ESS95). - Sunkumai lyginant skirtingų programavimo laikotarpių duomenis. Skirtingu laikotarpiu net toje pačioje valstybėje narėje gali būti naudojami skirtingi metodai. Pavyzdžiui, kai kuriose valstybėse narėse nustatyta didelių neatitikimų tarp faktinių išlaidų, nurodytų 2004–2006 m. ex post patikrinimui, ir to paties laikotarpio faktinių išlaidų, naudotų 2007–2013 m. ex ante patikrinimui. - Sunkumai įtraukiant visas reikalavimus atitinkančias išlaidas. Sunku nustatyti reikiamas išlaidas, remiantis skirtingais valstybėse narėse egzistuojančiais apskaitos šaltiniais. Daugeliu atvejų duomenys imami iš biudžetinių šaltinių, kurie ne visuomet suskirstomi į visus subnacionalinius lygmenis. Dėl to tampa labai sunku nustatyti reikiamas išlaidas, ypač vietos lygmeniu, todėl dažniausiai reikia naudoti apskaičiavimus ir kiekvieno konkretaus atvejo analizę, o tai turi poveikio galutinio rezultato patikimumui. - Suteiktos informacijos įvairialytiškumas . Kai kurių valstybių narių NSKP ir pridėtose ataskaitose bei metodinėse pastabose pateikta informacija galėtų būti dar labiau suderinta. Skirtingų valstybių narių pateikti duomenys nevienalyčiai ir skiriasi kiekybiniu ir kokybiniu požiūriu. Kai kurios valstybės narės pateikė labai išsamią informaciją, pavyzdžiui, dėl naudotos metodikos, informacijos šaltinių arba atliktų apskaičiavimų, o kitos pateikė labai nedaug informacijos apie tai, kaip buvo parengtos jų papildomumo lentelės. Be to, ši informacija ne visuomet buvo pateikiama tuo pačiu būdu (pavyzdžiui, valstybės narės defliatoriams naudojo skirtingus ataskaitinius metus). - Sunkumai tikrinant duomenų patikimumą. Komisija turi nedaug priemonių, kuriomis gali patikrinti, ar pateikta informacija yra teisinga. Išlaidos galėtų būti suskirstomos pagal regionus, ypač valstybėms narėms, kurių ne visa teritorija atitinka konvergencijos tikslo reikalavimus. Be to, tai padėtų sumažinti apskaičiavimų naudojimą siekiant nustatyti išlaidas subnacionaliniu lygmeniu. Taip pat papildomų įrodymų dėl išlaidų patikimumo galėtų suteikti papildomi su regioniniais arba nacionaliniais biudžetais susiję dokumentai. - Stebėsenos mechanizmo nebuvimas. Galiausiai, papildomumo taisyklėse nenumatytos priemonės, kurios leistų Komisijai reguliariai stebėti kintamųjų, kurie galėtų turėti poveikio viešosioms išlaidoms (pavyzdžiui, fiskalinių rezultatų arba privatizavimo procesų) ir tokiu būdu papildomumo rezultatams, raidą valstybėse narėse. Reikėtų išnagrinėti galimus sprendimus, įskaitant papildomumo patikrinimui reikiamos informacijos susiejimą su reguliariai valstybių narių stabilumo programose teikiama informacija. Apibendrinant, akivaizdu, kad būtų galima tobulinti papildomumo – kuris yra svarbus sanglaudos politikos principas – nustatymui ir patikrinimui skirtą informaciją bei metodiką. Komisija ketina pradėti išsamesnį ir nuolatinį dialogą su valstybėmis narėmis kaip įveikti trūkumus ir pagerinti principo taikymą. Kitas papildomumo principo patikrinimas vyks 2011 m. Tuo metu bus laikoma, kad principo buvo laikomasi, jeigu faktinis metinis struktūrinių išlaidų 2007–2010 m. vidurkis yra bent lygus šio laikotarpio prognozei arba jeigu šios išlaidos atitinka išlaidų sąmatą, dėl kurios susitarta atliekant ex ante vertinimą. Pastaruoju atveju 2007–2010 m. metinis vidurkis gali būti mažesnis už 2007–2013 m. metinį vidurkį. Atliekant laikotarpio vidurio peržiūrą valstybės narės turės galimybę peržiūrėti išlaidų lygį ir atsižvelgti į didelius ekonominės padėties pasikeitimus. Tai gali būti ypač aktualu per dabartinę finansinę krizę. Todėl svarbu, kad būsimos diskusijos turėtų tvirtesnį pagrindą. METODINIS PRIEDAS 1 lentelėje matyti 2000–2005 m. ir 2007–2013 m. faktiniai mokėjimai ir suplanuoti mokėjimai pagal reikalavimus atitinkančias kategorijas. Šie duomenys įtraukti į atitinkamų Nacionalinių strateginių krypčių planų papildomumo lenteles. Duomenys išreikšti eurais 2006 m. kainomis. Palyginamosiomis kainomis duomenys išreikšti naudojant BVP defliatorių. Visos struktūrinių fondų ir nacionalinės bendro finansavimo dalies išlaidos, kurios buvo patirtos naujuoju programavimo laikotarpiu, tačiau dėl kurių įsipareigota pagal ankstesnes programas, įtrauktos į 2007–2013 m. duomenis. Į nacionalinę Sanglaudos fondo bendro finansavimo dalį atsižvelgiama nustatant nacionalinių struktūrinių išlaidų tikslus. Į valstybių narių, kurių ne visa teritorija atitinka konvergencijos tikslą, nacionalines lenteles neįtrauktos reikalavimų neatitinkančių regionų struktūrinės išlaidos. Neturint regioninių duomenų buvo naudojami apskaičiavimo metodai. 2 lentelėje ir 2 grafike kiekvienos valstybės narės nacionaliniai 2007–2013 m. pagal papildomumo principą suplanuoti mokėjimai eurais (2006 m. kainomis) sulyginami su kiekvienos valstybės narės (konvergencijos tikslas) suplanuotais struktūrinių fondų ir Sanglaudos fondo mokėjimais (pirma skiltis) ir struktūrinių fondų mokėjimais (antra skiltis). Siekiant 2004 m. kainas perskaičiuoti 2006 m. kainomis visoms valstybėms narėms buvo panaudotas standartinis 2 % defliatorius. 3 lentelėje ir 3 grafike kiekvienos valstybės narės santykinė 2007–2013 m. pagal papildomumo principą suplanuotų nacionalinių mokėjimų dalis ir visų suplanuotų struktūrinių fondų ir Sanglaudos fondo mokėjimų dalis sulyginama su kiekvienos valstybės narės konvergencijos regionų 2006 m. rudens BVP prognozėmis. Šios prognozės buvo parengtos tuo metu, kai buvo nustatomi išlaidų tikslai. Nacionalinių mokėjimų ir struktūrinių fondų mokėjimų duomenys gauti iš valstybių narių NSKP papildomumo lentelių. Sanglaudos fondo mokėjimų sąmata buvo parengta remiantis Ispanijos, Portugalijos ir Graikijos mokėjimų per praėjusį 2000–2006 m. programavimo laikotarpį vidurkiu. Siekiant apskaičiuoti mokėjimus, tenkančius konvergencijos tikslo regionams valstybėse narėse, kurios atitinka šio fondo reikalavimus, buvo pasirinktas kintamasis „gyventojų skaičius“. Galiausiai, svarbu atsižvelgti į tai, kad naudojant palyginamąsias kainas kai kuriose euro zonai nepriklausančiose šalyse gali būti pervertinama nacionalinių ir Bendrijos suplanuotų mokėjimų dalis, išreikšta BVP procentu. To priežastis – nuo 2004 m. įvykęs kai kurių nacionalinių valiutų vertės pakilimas palyginti su euru. Naudojant palyginamąsias kainas daroma prielaida, kad valiutos kursas išliks stabilus per visą ataskaitinį laikotarpį. Be to, aiškinant rezultatus taip pat reikia atsargiai vertinti hipotezes, kuriomis grindžiamos BVP prognozės, susijusios su infliacijos lygiu (standartinis lygis – 2 % per metus visoms valstybėms narėms per visą programavimo laikotarpį), nes realybėje šis lygis gali skirtis priklausomai nuo ekonominės padėties. [1] Žr. 2006 m. liepos 11 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1083/2006 (OL L 210, 2006 7 31) 99 straipsnio 5 dalį. [2] Papildoma informacija apie defliatorius ir valiutos kursą pateikiama pridedamo Komisijos tarnybų darbinio dokumento metodiniame priede ir 1 bei 2 lentelėse. [3] Svarbu pabrėžti, kad struktūrinių išlaidų sąvoka, naudojama papildomumo principui tikrinti, yra platesnė nei ta, kuri tradiciškai prilyginama bendrajam pagrindinio kapitalo formavimui. [4] Reglamento (EB) Nr. 1083/2006 15 straipsnio 3 dalis. [5] Išsamesnė informacija apie ex ante papildomumo principo kiekvienoje valstybėje narėje tikrinimą pateikta prie šio komunikato pridėtame Komisijos tarnybų darbiniame dokumente. [6] Siekiant apskaičiuoti Sanglaudos fondo mokėjimus, tenkančius konvergencijos tikslo regionams valstybėse narėse, kurios atitinka šio fondo reikalavimus, buvo pasirinktas kintamasis „gyventojų skaičius“ (taip pat žr. Metodinį priedą). [7] Žr. Komisijos tarnybų darbinį dokumentą Nr. 3 dėl papildomumo principo. (http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/2007/working/wd3_additionality_en.pdf).