Komisijos ataskaita Tarybai, Europos parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui - Barselonos tikslų, susijusių su ikimokyklinio amžiaus vaikų priežiūros paslaugomis, įgyvendinimas {SEC(2008)2597} /* KOM/2008/0638 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 3.10.2008 KOM(2008) 638 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI, EUROPOS PARLAMENTUI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI Barselonos tikslų,susijusių su ikimokyklinio amžiaus vaikų priežiūros paslaugomis, įgyvendinimas {SEC(2008)2597} 1. ĮVADAS 2002 m. kovo mėn. susitikime Barselonoje Europos Vadovų Taryba ėmėsi iniciatyvos ir pakvietė valstybes nares „ pašalinti kliūtis moterims dalyvauti darbo rinkoje ir, atsižvelgiant į vaikų priežiūros paslaugų poreikį bei nacionalines tokių paslaugų teikimo sistemas, iki 2010 m. suteikti priežiūrą mažiausiai 90 % vaikų nuo trejų metų iki privalomojo mokyklinio amžiaus bei mažiausiai 33 % vaikų iki trejų metų amžiaus .“[1] „Barselonos tikslai“ yra neatskiriama Europos ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategijos dalis, jais siekiama didinti jaunų tėvų, ypač moterų, užimtumo lygį bei taip prisidėti prie didesnės moterų ir vyrų lygybės užtikrinimo. Ikimokyklinio amžiaus vaikų priežiūros paslaugų plėtra suteikia tėvams galimybę laisvai spręsti, kaip tvarkyti savo laiką ir taip geriau derinti profesinį ir šeiminį gyvenimą. Tai ypač svarbu moterims, kurios, neturėdamos galimybių suderinti profesinį ir šeiminį gyvenimą, dažniau nei vyrai yra priverstos atsisakyti darbo arba rinktis tokį, kurį dirbdamos negali visiškai išnaudoti savo sugebėjimų. Dėl to jų produktyvus potencialas Europos ekonomikoje neišnaudojamas, o pačiam ūkiui kyla ekonominių ir demografinių sunkumų. Šioje ataskaitoje apžvelgiama, kaip valstybėse narėse įgyvendinami Barselonos tikslai ir nurodomos ikimokyklinio amžiaus vaikų priežiūros paslaugų plėtros kliūtys ir uždaviniai. Ataskaita parengta, atsižvelgiant į Moterų ir vyrų lygybės gairėse (2006–2010 m.)[2] numatytus veiksmus, ir yra skirta papildyti Komisijos pateiktoms idėjoms ir iniciatyvoms, kuriomis skatinama sudaryti galimybes geriau derinti šeiminį ir profesinį gyvenimą[3]. 2. VAIKų PRIEžIūROS PASLAUGOS – PAGRINDINIS šEIMINIO IR PROFESINIO GYVENIMO DERINIMO ELEMENTAS Daug kartų patvirtintas politinis įsipareigojimas Dar 1992 m. Taryba priėmė rekomendaciją[4], kurioje buvo pabrėžta, kaip svarbu plėtoti įperkamas, prieinamas ir kokybiškas vaikų priežiūros paslaugas, kartu skatinant šių paslaugų įvairovę ir teikimo lankstumą, kad būtų patenkinti tėvų ir jų vaikų poreikiai bei pageidavimai. 2002 m. Barselonos tikslais iš esmės siekiama skatinti tėvų, ir ypač moterų, užimtumą, išsilaikymą darbo rinkoje ir taip užtikrinti lyčių lygybę. Europos Vadovų Taryba šį įsipareigojimą dar kartą patvirtino 2006 m. kovo mėn. Europos lyčių lygybės pakte[5]. Moterų ir vyrų lygybės gairėse 2006–2010 m.[6] Komisija įsipareigojo skatinti „siekti Barselonos deklaracijoje numatytų vaikų priežiūros ir kitų priežiūros paslaugų tikslų“. Be to, Komisija palankiai įvertino Europos aljanso už šeimą įsteigimą[7], kuris turėtų tapti Komisijos įvairiais būdais[8] remiamu pagrindu valstybėms narėms dalytis informacija apie šeimos politiką Europoje. Iš struktūrinių fondų galima bendrai finansuoti priemones, kuriomis padedama derinti profesinį ir privatų gyvenimą, įskaitant vaikų priežiūros įstaigų statybą, darbuotojų mokymą ir vaikų priežiūros paslaugų teikimą darbo ieškantiems tėvams. Numatoma, kad 2007–2013 m. laikotarpiu iš struktūrinių fondų ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai bus skirta pusė milijardo eurų vaikų priežiūros infrastruktūrai plėtoti, o 2,4 mlrd. eurų bus skirta finansuoti priemonėms, kuriomis moterims padedama lengviau įsidarbinti ir derinti profesinį bei šeiminį gyvenimą, įskaitant galimybę naudotis vaikų priežiūros paslaugomis. Aktyvus Europos socialinių partnerių dalyvavimas Europos socialiniai partneriai aktyviai bendradarbiavo rengiant šią ataskaitą ir pripažino, kad jų indėlis į šią sritį yra labai svarbus ir papildo viešąją politiką. Jie pabrėžia, kaip svarbu užtikrinti, kad vaikų priežiūros paslaugos būtų prieinamos, įperkamos ir kokybiškos, nes tai yra prioritetinis vyrų ir moterų lygių galimybių veiksmų programos, partnerių įgyvendinamos nuo 2005 m., klausimas. Todėl jie parengė praktinių priemonių ir ėmėsi novatoriškų iniciatyvų, siekdami plėsti vaikų priežiūros paslaugas taip, kad jos būtų ir prieinamos (pvz., lopšeliai įmonėse), ir įperkamos (pvz., išmokos tėvams). Jie aktyviai dalyvauja priimant su šeiminio ir profesinio gyvenimo derinimu susijusius sprendimus ir leidžiant įstatymus bei naudojant struktūrinių fondų paramą. Be to, jie skatina dalytis gera ir pažangia patirtimi bei naudoti nacionaliniu lygmeniu vykdomas struktūrinių fondų programas. Užimtumo rėmimas Profesinio ir privataus gyvenimo derinimas, ypač vaikų priežiūros paslaugų plėtimas, yra būtina sąlyga siekiant įgyvendinti Europos augimo ir užimtumo strategijos tikslus. Tai numatyta specialioje gairėje[9]. Vaikų priežiūros paslaugų teikimas ir galimybė tėvams turėti mokamą darbą yra tiesiogiai susiję. Pastariesiems šios paslaugos leidžia turėti ir išlaikyti mokamą darbą, kartu gerinti gyvenimo kokybę ir pašalinti pagrindinę kliūtį, trukdančią laisvai organizuoti savo laiką. Europos Sąjungoje daugiau kaip šeši milijonai 25–49 metų amžiaus moterų tvirtina dėl šeiminių pareigų esančios priverstos nedirbti arba dirbti ne visą darbo dieną[10]. Daugiau kaip ketvirtadalis šių moterų į tokią padėtį pateko dėl to, kad trūksta vaikų priežiūros paslaugų arba tos paslaugos yra per brangios. Patenkinus šį poreikį, būtų galima padidinti bendrą moterų užimtumo rodiklį bent vienu procentiniu punktu. Nors kai kurios valstybės narės įsipareigojo sudaryti daugiau vaikų priežiūros galimybių, daugelis vis dar atsilieka nuo Barselonos tikslų ar jų net nenurodo savo nacionalinėse reformos ataskaitose[11]. Todėl Europos užimtumo strategijoje Taryba valstybėms narėms pateikė keletą konkrečių rekomendacijų dėl šio klausimo. Lyčių lygybės rėmimas Vyrų ir moterų buities ir šeimos pareigų skirstymas ir toliau yra labai nevienodas, todėl moterys (žymiai dažniau nei vyrai) priverstos rinktis lankstaus pobūdžio darbą ar net iš viso nustoti dirbti. Nors lankstaus pobūdžio darbo pasirinkimas gali iš dalies atspindėti asmeninį pasirinkimą, jis turi įtakos moterų karjeros raidai, vis dar esančiam vyrų ir moterų atlyginimo skirtumui ar teisėms į pensijos kaupimą. Pavyzdžiui, ne visą darbo dieną dirba maždaug trečdalis moterų, o vyrų mažiau negu vienas iš dešimties, kol prižiūrimi jaunesni kaip 12 metų vaikai, moterų užimtumo lygis sumažėja 12,4 punktais, o vyrų padidėja 7,3 punktais. Todėl galimybė naudotis kokybiškomis, įperkamomis bei tėvams ir vaikams patogiu laiku teikiamomis vaikų priežiūros paslaugomis yra pagrindinis dalykas, kad moterims lengviau būtų sudarytos sąlygos gauti mokamą darbą, kuriame būtų visiškai išnaudojami jų sugebėjimai ir taip didinama jų ekonominė nepriklausomybė. Suteikti tokią galimybę yra valstybių narių uždavinys. Socialinės įtraukties ir šeimos planų įgyvendinimo rėmimas Vieno ar abiejų tėvų visiškas užimtumas pakankamai apmokamame darbe leidžia išvengti skurdo dirbant ir padeda kovoti su skurdo pavojumi, ypač vienišų tėvų šeimose, kurių skursta kur kas didesnė dalis (32%), palyginti su visomis šeimomis, turinčiomis vaikų (17%)[12]. Dėl galimybės naudotis vaikų priežiūros paslaugomis taip pat pagerėtų labai jaunų tėvų socialinė padėtis. Didėjant šeimos gerovei kovojama ir su vaikų skurdu, kartu sudaromos sąlygos pirmaisiais gyvenimo metais vaikams augti palankioje ir saugioje aplinkoje. Komunikate dėl švietimo ir mokymo sistemų veiksmingumo ir teisingumo[13] Komisija pabrėžė, kad būtina investuoti į ikimokyklinį ugdymą, kad būtų suformuoti tolesnio mokymosi įgūdžiai, užkertamas kelias ketinimui mesti mokyklą, užtikrinami geresni rezultatai ir keliamas bendras gebėjimų lygis. Galiausiai, atsižvelgiant į dabartinį demografinį nuosmukį Europoje, galimybė naudotis vaikų priežiūros paslaugomis padeda žmonėms lengviau apsispręsti planuojant šeimą. Akivaizdu, kad gimstamumo rodiklis šiuo metu didžiausias yra tose valstybėse narėse, kuriose tėvai gali lengviau derinti profesinį ir šeiminį gyvenimą ir kuriose moterų užimtumo lygis yra didesnis. 3. BARSELONOS TIKSLų įGYVENDINIMO APžVALGA Komisija vykdė Barselonos tikslų įgyvendinimo stebėseną, kurią grindė statistiniais duomenimis. Šioje ataskaitoje pirmą kartą pateikiami suderinti ir palyginami valstybių narių „formalių“ ankstyvosios vaikų priežiūros sistemų naudojimo duomenys, kuriais remiantis laikotarpio viduryje galima apžvelgti, kaip įgyvendinami Barselonos tikslai. Šie duomenys rodo, kaip tėvai naudojasi esamomis vaikų priežiūros paslaugomis, o ne kiek vietų yra kiekvienoje valstybėje narėje, nes Europos lygmeniu tokius duomenis sunku palyginti. Valstybėse narėse ikimokyklinio amžiaus vaikų priežiūros galimybės labai skiriasi – tai priklauso nuo esamos sistemos ir skirtingo požiūrio į profesinio ir šeiminio gyvenimo derinimą bei nacionalinių prioritetų. Vis dėlto tam tikros problemos, susijusios su vaikų priežiūros struktūrų prieinamumu, kaina ir kokybe, yra bendros visoms valstybėms narėms. 3.1. Galimybė naudotis ir prieinamumas Barselonos tiksluose nurodomos dvi vaikų amžiaus grupės, kurių poreikiai ir jiems reikalingų paslaugų pobūdis labai skiriasi. Vaikams iki trejų metų daugiausia reikalingi lopšeliai arba kitos vaikų priežiūros paslaugos, kurios dažniausiai yra mokamos ir užtikrintos tik keliose šalyse (FI, DK, ES). Be to, vaikų priežiūros būdo (oficialaus arba ne) pasirinkimui įtakos turi kultūriniai motyvai ir šeimos tradicijos. Motinystės ir vaiko priežiūros atostogų tvarka (trukmė, piniginės kompensacijos, lankstumas) taip pat gali lemti vaikų priežiūros paslaugų poreikį – tai priklauso nuo to, ar tėvai nuspręs prižiūrėti vaikus patys, ar ne, atsižvelgdami į tai, kaip toks sprendimas paveiks jų finansinę padėtį ir tolesnę karjerą. Tačiau sistemose, kurios dažniausiai yra subsidijuojamos ar net nemokamos, didelė vaikų nuo trejų metų dalis pradedama ugdyti ikimokyklinės įstaigose ir toliau ugdoma (arba ne) popamokinės vaikų priežiūros įstaigose. Valstybių narių pažangos įgyvendinant Barselonos tikslus analizė grindžiama formalias vaikų priežiūros paslaugas teikiančių įstaigų naudojimo rodikliu (2006 m.[14]). Šie duomenys rodo, kiek tėvų naudojasi šiuo metu siūlomomis paslaugomis, o ne kiekvienoje valstybėje narėje sukurtų vietų skaičių. Be to, naudojimo rodikliai turi būti išskaidyti pagal valandų, kuriomis vaikai prižiūrimi, skaičių (mažiau arba daugiau kaip 30 val. per savaitę), nes nuo to priklauso tėvų galimybė dirbti visą darbo dieną. Tik penkiose valstybėse narėse (DK, NL, SE, BE, ES) Barselonos tikslas padidinti priežiūros paslaugų naudojimą jaunesnio amžiaus (0–3 metų) vaikų grupėje 33 % yra viršytas, kitose penkiose (PT, UK, FR, LU, SI) jis greitai turėtų būti pasiektas. Daugumoje kitų šalių dar reikia daug nuveikti, kad būtų patenkintas vaikų priežiūros paslaugų poreikis. Septyniose valstybėse narėse (FI, IT, CY, EE, DE, IE, LV) pasiektas vidutinis rodiklis (16–26 %), o aštuoniose valstybėse narėse (EL, HU, MT, SK, LT, AT, CZ, PL) naudojimo rodiklis yra mažesnis arba lygus 10 %. Vis dėlto šie naudojimo rodikliai taikomi visiems vaikams kartu, nepriklausomai nuo valandų skaičiaus per savaitę. Skirtingose šalyse šių paslaugų teikimo valandų skaičius labai skiriasi, o tokių paslaugų, kurios teikiamos ne visą darbo dieną[15], skaičius daugelyje šalių yra ypač didelis. Geras pavyzdys – Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė, nes ten jaunesni kaip trejų metų vaikai vaikų priežiūros įstaigose būną ne visą dieną. Su vaikų nuo 3 metų iki privalomojo mokyklinio amžiaus grupe susijęs Barselonos tikslas padidinti naudojimosi priežiūros paslaugomis mastą iki 90% aštuoniose valstybėse narėse (BE, DK, FR, DE, IE, SE, ES, IT) [16] viršytas, o kitos trys (UK, NL, CY) jį greitai pasieks. Septyniose valstybėse narėse (EE, SI, HU, FI, PT, SK, AT) naudojimosi šiomis paslaugomis mastas yra didelis, bet mažesnis – 70–85 %. Be to, daugeliu atvejų šios amžiaus grupės vaikų priežiūros paslaugos teikiamos tik ne visą darbo dieną. Todėl naudojimosi vaikų priežiūros paslaugomis visą darbo dieną mastas daugiau kaip pusėje valstybių narių yra mažesnis kaip 50 %, o trečdalyje valstybių narių jis nesiekia 30 %. Interpretuojant šiuos skaičius, reikia atsižvelgti į tai, kaip kiekvienoje šalyje organizuojamas ikimokyklinis ugdymas ir ar teikiamos popamokinės vaikų priežiūros paslaugos. Taigi paaiškėjo, kad daugumoje valstybių narių trūksta vaikų priežiūros įstaigų ir dėl to atsiranda kliūčių tėvams, ypač moterims, dirbti. Situacija pagerėtų, jeigu padaugėtų naujų vaikų priežiūros paslaugų, o neoficialios vaikų priežiūros sistemos taptų profesionalesnės, pavyzdžiui, priverstos laikytis nustatytų vaikų priežiūros įstaigų kokybės, darbo sąlygų, atlyginimo ir darbuotojų mokymo reikalavimų. Be to, reikia patenkinti ir poreikius tų tėvų, kurių darbo valandos yra netipinės arba kurių vaikai serga. 3.2. Kaina ir finansavimas Vaikų priežiūros paslaugų prieinamumo klausimas neatsiejamas nuo kainos klausimo. Vieta lopšelyje ar vaikų priežiūros centre egzistuoja tik tuomet, jeigu tėvams ji yra finansiškai prieinama. Šį klausimą reikia nagrinėti plačiau, atsižvelgiant į tai, ar dirbti apsimoka: vaikų priežiūros paslaugų kaina neturi sulaikyti nuo grįžimo į darbą. Didinant socialinę įtrauktį vaikų priežiūros paslaugų prieinamumą reikia užtikrinti ir mažiau pasiturinčioms šeimoms. Galimybės susimokėti už vaikų priežiūros paslaugas skirtingose valstybėse narėse labai skiriasi. Net ir toje pačioje valstybėje kaina gali būti nevienoda, pavyzdžiui, priklausomai nuo to, kokio tipo paslaugomis naudojamasi, ar paslaugos valstybinės, ar privačios arba nuo tėvų pajamų dydžio. Būtent mažiausių vaikų (iki trejų metų) priežiūros paslaugos tėvams gali kainuoti daugiausiai. Tokioms paslaugoms gali būti taikoma įvairių viešojo finansavimo priemonių: nuo tiesioginio viešojo finansavimo ir nuo pajamų priklausančių tėvų įmokų iki mokesčių lengvatų ar paslaugų čekių sistemos. Pastaruoju atveju galimybė laisvai rinktis priežiūros būdą yra svarbiausia ir pagrindinis vaidmuo čia tenka privačiam sektoriui. Daugelyje valstybių narių šie skirtingi „modeliai“ egzistuoja kartu. Taigi vienu metu yra įvairių vaikų priežiūros galimybių ir paslaugų kaina labai įvairi. Nepaisant šių sistemų skirtumų, vaikų priežiūros paslaugų neto kaina (kaina atėmus įvairias pašalpas) šeimoms labai skiriasi (5–30% ir daugiau). Kai kuriose valstybėse narėse, net ir ten, kur atsižvelgiama į tėvų pajamas, priežiūros paslaugos yra žymiai didesnė našta mažas pajamas gaunančių šeimų nei kitų šeimų biudžetui. Be to, didėja skirtumas tarp finansiškai prieinamų, bet nepakankamų viešojo sektoriaus lopšelių vietų (pavyzdžiui, sudaromos ilgos laukiančiųjų eilės) ir didelių, bet finansiškai mažai prieinamų privačios priežiūros galimybių. Daugelyje valstybių narių vaikams nuo trejų metų iki privalomojo mokyklinio amžiaus bent dvejus metus teikiamos iš valstybės biudžeto mokamos ikimokyklinio ugdymo paslaugos, kurios tėvams dažnai nieko nekainuoja. Apskritai daugumoje valstybių narių ikimokyklinėms vaikų priežiūros paslaugoms skirtų viešųjų išlaidų dalis BVP pastaraisiais metais išaugo. Tačiau ES šalyse ta dalis vis dar labai skiriasi ir yra gerokai mažesnė už Šiaurės šalyse pasiektą lygį. Tai ypač pasakytina apie jaunesnių kaip trejų metų vaikų priežiūros išlaidas, palyginti su vyresnių kaip trejų metų vaikų ikimokyklinės priežiūros išlaidomis. Taigi daugiau kaip pusėje visų valstybių narių vaikų priežiūros paslaugų, ypač teikiamų jaunesniems kaip trejų metų amžiaus vaikams, kaina tebėra didžiausia kliūtis tėvams, kad galėtų jomis pasinaudoti. Be to, tai yra pagrindinis dalykas, nurodomas moterų, kurių dalyvavimas darbo rinkoje ribotas (priverstos dirbti ne visą darbo dieną arba visai nedirbti) dėl vaikų priežiūros paslaugų trūkumo[17]. 3.3. Kokybė ir darbo sąlygos Vaikų priežiūros paslaugų kokybė tėvams yra svarbiausias dalykas, lemiantis jų pasirinkimą, ar patikėti savo vaikų priežiūrą įstaigoms. Jiems gali rūpėti, pavyzdžiui, kokio tipo paslaugos siūlomos, kokių kokybės reikalavimų laikomasi, koks darbuotojų skaičius ir išsilavinimas. Minimalios kokybės užtikrinimas visiems – tai ir lygių galimybių klausimas – tiek vaikų, tiek tėvų. Komisija jau yra pabrėžusi būtinybę gerinti ankstyvos vaikų priežiūros, kaip visuotinės svarbos socialinių paslaugų, kokybę ir gerinti neprivalomuosius kokybės standartus[18]. Kai kuriose valstybėse narėse, pirmiausia tose, kurios jau pasiekė tam tikrą kiekybinį lygį, daug dėmesio skiriama priežiūros paslaugų kokybės gerinimui ir ypač darbuotojų mokymui. Būtinybė tobulinti šią sritį pripažinta Bendrijos lygmeniu[19]. Vis dėlto yra didelis skirtumas tarp priežiūros paslaugų (dažniau teikiamų mažiausiems vaikams) ir ikimokyklinio ugdymo (skirto vaikams nuo trejų metų ir vyresniems), išskyrus šalis, kuriose vaikų nuo ankstyvos vaikystės iki mokyklinio amžiaus priežiūros paslaugos yra teikiamos nenutrūkstamai. Tai turi įtakos ir tam, kaip planuojamos vaikų priežiūros paslaugos, ir tam, kokio išsilavinimo reikalaujama iš darbuotojų, ir tam, koks vidutinis atlyginimas, – visa tai vis dar labai skiriasi priklausomai nuo šalies ir netgi nuo vienoje šalyje teikiamų paslaugų pobūdžio. Pavyzdžiui, reikalaujama, kad prižiūrintieji mažus vaikus turėtų specialų aukštesniosios pakopos išsilavinimą ar net aukštojo mokslo diplomą. Tačiau dabartinis jų išsilavinimas didžia dalimi priklauso nuo vaikų priežiūros paslaugų tipo, kai kurie savarankiškai dirbantys vaikus prižiūrintys asmenys neturi jokio specialaus pasirengimo šioje srityje. O dauguma ikimokyklinėse ugdymo įstaigose dirbančių asmenų, priešingai, turi aukštąjį išsilavinimą, taip pat kaip ir pradinės mokyklos mokytojai. Pastaraisiais metais dėl didelės paklausos mažų vaikų priežiūros sektoriuje darbo vietų skaičius Europos Sąjungoje žymiai išaugo. Tačiau tam tikrais atvejais darbo sąlygos (ypač dirbant ne visą darbo dieną arba pagal netipines darbo sutartis) nepritraukia darbuotojų į šį sektorių, kuriame trūksta kvalifikuotos darbo jėgos, o darbuotojų kaita labai didelė[20]. Be to, šios profesijos darbus daugiausia dirba moterys (daugumoje valstybių narių vyrų skaičius nesiekia 5 %) ir tai gali būti kliūtis labiau vertinti šį sektorių ir ypač kovoti su lyčių stereotipiniais vaidmenimis. Priežiūros paslaugų kokybei turi įtakos ir kitas dalykas – tai suaugusiųjų ir vaikų skaičiaus santykis, kuris valstybėse narėse yra labai skirtingas: mažiausių vaikų vienam suaugusiajam tenka nuo 3 iki 7, o vyresnių vaikų vienam suaugusiajam tenka nuo 6 iki 19. Be to, valstybėse narėse labai skiriasi skaitinių santykių privalomasis pobūdis ir jų taikymas praktikoje. Nustatant kitus kokybės standartus, valstybei dažniausiai tenka svarbus reguliavimo ir kontrolės vaidmuo, nepaisant to, kad ši sritis vis dažniau perduodama tvarkyti decentralizuotai. Be to, reikia atsižvelgti į tendenciją įvairinti vaikų priežiūros paslaugas, pvz., steigti privačius lopšelius arba teikti vaikų priežiūros paslaugas namuose, dėl to tėvams atsiranda daugiau galimybių rinktis, bet tai apsunkina vaikų priežiūros paslaugų kokybės kontrolę. Norint pagerinti kokybę, reikia ne tik laikytis griežtų standartų, užtikrinamų kontroliuojant, bet ir garantuoti, kad visi šio sektoriaus darbuotojai būtų minimaliai mokomi, būtų gerinamos darbo sąlygos ir plečiamos tęstinio mokymosi galimybės, o šios profesijos būtų labiau vertinamos – ypač keliant atlyginimus. 4. IššūKIAI IR ATEITIES PERSPEKTYVOS Atrodo, kad, praėjus šešeriems metams nuo Barselonos tikslų priėmimo ir artėjant jų įvykdymo terminui 2010 m., daugumoje valstybių narių jie greičiausiai nebus pasiekti. Nors padaryta pažanga, dar reikia daug nuveikti, kad ypač mažesnių kaip trejų metų vaikų priežiūros paslaugų prieinamumas būtų patenkinamo lygio. Be to, vaikų priežiūros paslaugos ne visada prieinamos finansiškai, o jų teikimo laikas ne visada sutampa su visą darbo dieną arba pagal netipinį tvarkaraštį dirbamo atlyginamo darbo valandomis, dėl to tėvai, ypač moterys, negali išnaudoti savo profesinio potencialo. Galiausiai reikia skirti dėmesio vaikų priežiūros paslaugų įstaigų kokybės, įskaitant šios srities specialistų mokymą ir geresnį jų įvertinimą, gerinimui. Komisija neturi tiesioginės kompetencijos vaikų priežiūros srityje, bet ji ir toliau nuolat stebės, kaip įgyvendinant ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategiją siekiama Barselonos tikslų, – laiku teiks kokybiškus ir palyginamus statistinius duomenis ir, esant reikalui, specialias rekomendacijas konkrečioms valstybėms narėms. Be to, metinėje lyčių lygybės ataskaitoje, kurią Komisija kasmet pateikia pavasario Europos Vadovų Tarybai, bus analizuojama vaikų priežiūros įstaigų plėtotė ir jų indėlis užtikrinant vyrų ir moterų lygybę. Komisija skatins dalytis nacionaline patirtimi, susijusia su vaikų priežiūros įstaigomis, ypač vykdant 2008 m. pradėtą vyrų ir moterų lygybės užtikrinimo gerosios patirties mainų programą, kuri yra Europos aljanso už šeimas ir lyčių lygybės aspekto įtraukimo į struktūrinius fondų veiklą aukšto lygio darbo grupės mainų priemonė. Komisija skatins vykdyti darbo sąlygų mokslinius tyrimus ir labiau vertinti ikimokyklinio ugdymo įstaigų darbuotojų profesiją. Vis dėlto lemiamas vaidmuo tenka nacionaliniam ar net regioniam ir vietos lygmeniui. Reikia, kad visos suinteresuotosios šalys, ypač nacionalinės ir vietos valdžios institucijos bei socialiniai partneriai, sutelktų jėgas ir drauge didintų prieinamų, įperkamų ir kokybiškų mažų vaikų priežiūros paslaugų pasiūlą. Todėl svarbiausia, kad struktūrinių fondų ir Europos Žemės ūkio fondo kaimo plėtrai teikiamos bendro finansavimo galimybės būtų visiškai išnaudojamos priemonėms, kuriomis siekiama padėti derinti profesinį ir šeiminį gyvenimą, ypač plėtoti vaikų priežiūros paslaugas. Komisija džiaugiasi Europos socialinių partnerių įsipareigojimu ir aktyviu bendradarbiavimu siekiant įgyvendinti Barselonos tikslus. Šioje ataskaitoje atspindėtas Komisijos įsipareigojimas neviršijant savo kompetencijos remti Barselonos tikslų įgyvendinimą ir plėsti prieinamas, įperkamas ir kokybiškas vaikų priežiūros paslaugas, kad būtų pašalintos kliūtys tėvams dirbti, skatinti socialinę įtrauktį ir užtikrinti vyrų ir moterų lygybę. [1] Pirmininkavimo išvados, Barselonos Vadovų Taryba, 15-16/03/2002, dokumentas SN 100/1/02 REV 1. [2] COM(2006)92. [3] COM(2008) XXX [4] 92/241/EEB. [5] Pirmininkaujančios valstybės narės išvados, 7775/1/06/ REV 1. [6] COM(2006)92. [7] Europos Sąjungos Tarybos dokumentas 9317/1/07 REV 1. [8] COM(2007)244. [9] Užimtumo gairė Nr. 18. [10] Eurostatas, 2006 m. darbo jėgos tyrimas. [11] Bendra užimtumo ataskaita 2007–2008 m., Tarybos dokumentas Nr. 7169/08. [12] Eurostatas, EU-SILC 2006. [13] COM(2006) 481 [14] BG ir RO duomenys bus pateikti tik nuo 2007 m. ataskaitinių metų. [15] Mažiau kaip 30 valandų per savaitę. [16] Įskaitomi visi vaikai, kurie prižiūrimi bent vieną valandą per savaitę. [17] Darbo jėgos tyrimas, 2005 m. modulis „Profesinio ir šeiminio gyvenimo derinimas“. [18] COM(2007)725. [19] Žr. Tarybos dokumentus Nr. 14136/07 ir Nr. 6706/07. [20] EFILWC, The childcare services sector – what future? (Vaikų priežiūros paslaugų sektorius. Kokia jo ateitis?), 2006 m.