I PRIEDAS

Intelektinės Nuosavybės Teisės (INT)

Šiame priede aiškinami intelektinės nuosavybės (toliau – IN) teisių klausimai, galintys kilti viešųjų pirkimų praktikoje, kai svarstomos galimybės palikti IN rangovui dėl to, kad atitinkamas pirkimas priskiriamas prie „inovacinių sprendimų viešųjų pirkimų“, ir (arba) dėl to, kad tokia teisinė nuostata laikoma tikslinga inovacijoms remti.

Pateikiama papildomų gairių šiais klausimais:

— kada gali būti tinkama, kad perkančioji organizacija paliktų rangovui pagal viešojo pirkimo sutartį sukurtų rezultatų IN teises, ir

— kaip tokiais atvejais turėtų būti suformuluotos atitinkamos sutarties nuostatos.

I dalyje pateikiama informacijos apie bendruosius su INT susijusius aspektus, o II dalyje nagrinėjami įvairaus pobūdžio rezultatai ir kaip jie siejasi su INT.

I dalis. Bendrieji su INT susiję aspektai

Viešojo administravimo institucija, rengdama arba svarstydama sutarties sąlygas dėl INT, turėtų atsižvelgti į savo politikos tikslus ir interesus, kurie paprastai yra tokie: už tinkamą kainą įgyti teises, būtinas savo poreikiams tenkinti, tačiau išvengti susisaistymo (su rangovu) ateityje ar teisinių ieškinių (kuriuos galėtų pateikti tretieji asmenys ar rangovas).

Reikėtų vadovautis tokiu pagrindiniu principu: „įsigyti viską, ko reikia, bet tik tai, ko iš tiesų reikės (taip pat ir ateityje)“.

Ar INT turėtų priklausyti viešajam pirkėjui?

Nusprendęs, kad INT neturėtų jam priklausyti, viešasis pirkėjas vis vien gali įgyti visas savo veiksmų laisvei reikalingas teises, o su INT apsauga ir palaikymu susijusią atsakomybę bei sąnaudas ir su galimais teisiniais ieškiniais susijusių problemų sprendimą palikti rangovui. Vis dėlto toks požiūris gali nebūti tinkamiausias tuo atveju, jeigu siekiama, kad sutarties rezultatai būtų nemokamai prieinami platesnei visuomenei (nebent viešasis pirkėjas įgytų atvirąją licenciją).

Tuo atveju, kai viešasis pirkėjas neįgyja INT, pirkimo dokumentuose visada turėtų būti aiškiai apibrėžta, kokias teises vis vien nori turėti pirkėjas, ką tos teisės apima, kokia yra jų taikymo teritorija, trukmė ir naudos gavėjas (-ai):

— dėl teisių apimties reikėtų skirti dėmesio tam, kad būtų įgytos pakankamai plačios teisės (dėl naudojimo, keitimo ir kt.), apimant ir numatomus būsimus poreikius; pagal daugelio jurisdikcijų sutarčių teisę, kilus abejonei dėl konkrečios apimties, atitinkama licencija tikriausiai būtų išaiškinta licenciaro, o ne licenciato naudai;

— dėl teritorijos galima numatyti (jei tikslinga), kad rangovas suteiktų viešajam pirkėjui šias teises visame pasaulyje;

— dėl trukmės viešasis pirkėjas turėtų apsvarstyti, ar užteks ribotos trukmės, ar trukmė turėtų prilygti atitinkamų IN teisių egzistavimo trukmei; pastaruoju atveju licencija yra praktiškai neatšaukiama (tol, kol atitinkama administravimo institucija laikosi jos nuostatų ir sąlygų);

— dėl naudos gavėjų gali reikėti, kad licencija apimtų gebėjimą padaryti rezultatus prieinamus kitoms iš anksto nurodytoms institucijoms ar įstaigoms, pavyzdžiui, kitoms administravimo institucijoms, kurioms reikia palaikyti ryšį su pirkėju (nors tai praktiškai reikštų būsimos naujojo produkto ar paslaugos rinkos dalies „atsiriekimą“).

Ar sprendimai dėl INT nuosavybės turi įtakos kainai?

Sprendimas palikti IN rangovui paprastai lemia mažesnę kainą ir gali pritraukti daugiau konkurso dalyvių.

Gali būti ne visada lengva įsitikinti, kad taip yra. Būtų galima prašyti konkurso dalyvių nurodyti dvi kainas (vieną „faktinę“ kainą licencijos suteikimo atveju ir kitą „menamą“ kainą nuosavybės perdavimo atveju). Arba sutartimi gali būti nustatyta, kad viešojo administravimo institucijai turės būti mokami autoriniai atlyginimai už naudojimąsi tuo produktu ar paslauga komerciniais tikslais rinkoje. Galimi įvairūs mokėjimo metodai (fiksuota suma, proporcinis, vienkartinis, kartotinis ar kitoks mokėjimas); jei numatoma, kad bus mokami tokie autoriniai atlyginimai, sutartimi taip pat turėtų būti nustatyta audito tvarka.

Kaip viešasis pirkėjas gali užsitikrinti apsaugą, jeigu jam nepriklauso INT?

Gali būti tikslinga įtraukti papildomas viešojo pirkėjo teises, kad būtų išvengta susisaistymo su tiekėju ir būtų užtikrintas pakankamai konkurencingos tiekimo grandinės prieinamumas ateityje (1). Tokios teisės išvardytos toliau:

— viešasis pirkėjas gali pasilikti teisę reikalauti, kad rangovas suteiktų (arba, jei rangovas to nedaro, savarankiškai suteikti) licencijas tretiesiems asmenims naudoti rezultatus pirkėjo naudai (t. y. teikti atitinkamą inovacinę paslaugą arba gaminti atitinkamą inovacinį produktą pirkėjui) sąžiningomis, skaidriomis, pagrįstomis, proporcingomis ir (arba) nediskriminacinėmis sąlygomis;

— jei rangovas piktnaudžiauja rezultatais, kenkdamas viešajam interesui, arba per iš anksto sutartą pagrįstą laikotarpį po sutarties įvykdymo nepanaudoja tų rezultatų komerciniais tikslais, pirkėjas gali pasilikti teisę (su rangovu aptaręs priežastis, dėl kurių nesinaudojama rezultatais) reikalauti, kad rangovas pirkėjui perduotų pagal sutartį gautų rezultatų nuosavybę, įskaitant INT (vadinamoji „atšaukimo“ sąlyga);

— jeigu norima, kad rezultatai būtų naudojami plačiau, ne tik sutartyje nurodytų naudos gavėjų, arba jeigu svarbu sąveikumas ar sujungiamumas su kitomis rinkoje prieinamomis sistemomis, sutartyje gali būti numatyta viešojo pirkėjo teisė ir (arba) rangovo pareiga prisidėti prie standartizacijos (vykdant ir (arba) baigus vykdyti sutartį) ir (arba) paskelbti rezultatų santraukas (visais atvejais pasitarus su rangovu, kad būtų užtikrinta tinkama INT apsauga).

Kaip turėtų būti valdomos ankstesnės INT?

IN nuostatos, taikomos anksčiau sukurtai medžiagai (ankstesnė intelektinė nuosavybė, angl. background IP), sutartyje turi būti aiškiai skiriamos nuo IN nuostatų, kurios taikomos naujai pagal sutartį sukurtai medžiagai (naujoji intelektinė nuosavybė, angl. foreground IP). Kai ir naujosios, ir ankstesnės intelektinės nuosavybės teisės lieka rangovui, rangovas gali optimaliai valdyti visas ankstesnes ir naująsias teises ir pasiūlyti viešajam pirkėjui geresnes bendras naudojimosi abiejų rūšių teisėmis sąlygas. Siekiant išvengti susisaistymo su tiekėju taip pat gali būti svarbu, kad viešasis pirkėjas iš konkurso dalyvių reikalautų iki sutarties skyrimo deklaruoti esamas ankstesnes INT ir suteikti apie tai išsamesnę informaciją, kai prašoma.

O kaip bus sutarties perleidimo atveju?

Jeigu rangovo tapatybė yra svarbi (sutartis intuitu personae) arba jeigu yra rūpimų saugumo ar strateginio savarankiškumo klausimų, sutartimi gali būti nustatyti tam tikri rangovo gebėjimo toliau perduoti IN ar išimtine licencija suteikti IN trečiajam asmeniui (pvz., trečiajam asmeniui už ES ribų) apribojimai; tai gali būti prievolė pirma pranešti apie ketinimą perduoti IN ar suteikti išimtinę licenciją, viešojo pirkėjo veto teisė arba tokios priemonės kaip sąlygos dėl „kontrolės pasikeitimo“.

Galiausiai reikėtų atsižvelgti į konkurencijos teisės taisykles (visų pirma dėl valstybės pagalbos, žr. 5 skyrių), kad būtų įvertintas numatomų IN priemonių teisinis pagrįstumas.

II dalis. Perkamų rezultatų pobūdis ir INT

Yra keli skirtingi viešojo pirkėjo galimų įsigyti rezultatų tipai, ir rezultato pobūdis gali turėti įtakos požiūriui į INT.

Techniniai išradimai

Techniniai išradimai gali būti apsaugoti įvairių rūšių IN teisėmis: registruotomis IN teisėmis, tokiomis kaip patentai ir naudingieji modeliai, ir neregistruotomis IN teisėmis, tokiomis kaip komercinės paslaptys.

Kai kvietimo pateikti pasiūlymus rezultatas gali būti techninis išradimas, taip pat kyla klausimas, ar būtų geriau, kad viešasis pirkėjas įgytų IN (taigi apsaugotų išradimą, gintų su juo susijusius interesus ir juo naudotųsi), ar geriau palikti tą nuosavybę rangovui (kartu su galimais apsaugos poreikiais, bylinėjimosi klausimais ir eksploatavimo (technine) kompetencija).

Atsakymas į šį klausimą priklausys, be kita ko, nuo viešųjų interesų ir saugumo interesų aspektų. Jis priklausys ir nuo to, ar viešasis pirkėjas ketina būti tik būsimos technologijos naudotojas, ar ketina aktyviai siekti jos naudojimo rinkoje (pvz., kaip būsimo techninio standarto) pagal technologijų perdavimo susitarimus. Pirmuoju atveju jam gali nereikėti būti to išradimo savininku. Kitas svarbus aspektas yra tai, ar viešasis pirkėjas turi uždavinį, kompetenciją ir pakankamus finansinius bei teisinius išteklius saugoti ir ginti su techniniais išradimais susijusias INT. Daugeliu atvejų tiekėjai geriau negu viešieji pirkėjai geba komercializuoti išradimus, kurie yra viešųjų pirkimų rezultatai, ir užtikrinti tinkamą pramoninės nuosavybės teisių apsaugą bei ginti IN teises teisme.

Jeigu nusprendžiama palikti IN rangovui, sutartyje turėtų būti (kartu su I dalyje nurodytais dalykais) tinkamai numatyti šie elementai:

— registruotos IN teisės, pvz., patentai ir naudingieji modeliai, turėtų būti aiškiai skiriamos nuo neregistruotos IN, kaip antai komercinių paslapčių; sutartimi rangovas turėtų būti dėl techninių išradimų įpareigotas, padarius išradimą, pranešti viešajam pirkėjui, ar rangovas nusprendžia jį apsaugoti registruotomis INT, ir, jei taip, kurioms jurisdikcijoms tai bus taikoma. Taip viešasis pirkėjas visada žino apie rangovo užtikrinamą INT apsaugą, o jeigu jos nepakanka, viešasis pirkėjas gali siekti papildomos išradimų, kurių nesaugo rangovas, IN apsaugos;

— viešojo administravimo poreikiai atskleisti informaciją apie naują produktą ar paslaugą turi būti suderinami su rangovo interesais išlaikyti kai kurios informacijos (techninės kompetencijos, komercinių paslapčių) konfidencialumą, ypač prieš pateikiant (jei teikiamos) patentų paraiškas;

— gali būti poreikis, kad rangovas teiktų techninę paramą (bent iš pradžių);

— sutartimi turėtų būti aiškiai nustatyta, ar viešojo administravimo institucija turi ir, jei taip, kokiomis sąlygomis turi teisę į būsimus atitinkamo išradimo patobulinimus;

— viešojo administravimo institucijai dėl kito IN turto suteikiama licencija turėtų būti pakankamai plačios apimties, kad aprėptų esamus ir būsimus administracijos poreikius, pavyzdžiui, teisę atlikti išradimo pakeitimus, teisę leisti kai kurioms kitoms viešojo administravimo institucijoms naudotis tuo išradimu ir teisę gauti techninę informaciją.

Programinė įranga

Kai kvietimo pateikti pasiūlymus rezultatas yra programinė įranga, kuri bus specialiai sukurta perkančiajai organizacijai (darant prielaidą, kad tokia programinė įranga dar nėra prieinama rinkoje), reikėtų apsvarstyti klausimą, ar perkančiajai organizacijai turi priklausyti tos programinės įrangos IN, ar pakanka tik licencijos. Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad ES direktyvoje dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos (2) teisėtiems naudotojams suteiktos tam tikros būtinosios teisės, kurios negali būti panaikintos sutartimi; todėl viešasis pirkėjas turės šias teises, tačiau vien to daugeliu atvejų nepakaks jo poreikiams patenkinti.

Atvirųjų duomenų direktyva (3) netaikoma programinei įrangai; tai reiškia, kad valstybėms narėms neprivaloma jos padaryti prieinamos kaip atvirojo šaltinio, net kai joms priklauso programinės įrangos IN teisės. Tačiau Atvirųjų duomenų direktyvoje valstybėms narėms leidžiama nuspręsti įtraukti programinę įrangą į savo nacionalinių įgyvendinimo teisės aktų taikymo sritį (4).

Reikalavimas dėl IN įgijimo gali būti grindžiamas įvairiais argumentais, pavyzdžiui:

— jei tikslas yra padaryti programinę įrangą visiems prieinamą kaip „atvirąjį šaltinį“ (įskaitant pirminius programų tekstus), praktiškai reikės nustatyti, kad rangovas perduos naujai sukurtos programinės įrangos IN perkančiajai organizacijai; taip gali būti, pavyzdžiui, jei perkančioji organizacija nori užtikrinti programinės įrangos skaidrumą arba skatinti prie jos prisidėti bendruomenę; iš esmės galima alternatyva būtų palikti IN rangovui, tačiau įpareigoti jį licencijuoti tos programinės įrangos, kaip atvirojo šaltinio, naudojimą (bet taip jis netektų galimybės gauti pajamų iš licencijavimo);

— programinės įrangos IN taip pat būtina įgyti tuo atveju, jei dėl saugumo ar kitų priežasčių ta programinė įranga turi būti visiškai neprieinama kitiems galimiems naudotojams ir turi likti konfidenciali; alternatyva tam galėtų būti rangovo sutartinė prievolė išlaikyti programinės įrangos konfidencialumą, tačiau gali būti sunkiau užtikrinti, kad tai būtų vykdoma.

Savaime suprantama, kad įgijusi programinės įrangos IN perkančioji organizacija turi gauti pirminius jos programų tekstus (ir visus naudingus techninius dokumentus), kad galėtų veiksmingai naudotis turimomis nuosavybės teisėmis.

Tačiau daugeliu kitų atvejų gali būti naudingiau palikti IN programinės įrangos kūrėjui, taip kartu paliekant rangovui galimybę suteikti naujosios programinės įrangos licencijas kitiems klientams:

— logiška yra tai, kad atitinkamas konkurso dalyvio finansinis pasiūlymas paprastai turėtų būti naudingesnis perkančiajai organizacijai;

— jeigu rangovas vėliau galės suteikti programinės įrangos licencijas kitiems klientams, tikėtina, kad rangovas taip pat toliau tobulins programinę įrangą ir leis naudotis jos atnaujinimais bei patobulinimais, taip pat perkančiajai organizacijai, taigi ji gaus iš to naudos (galbūt tuo atveju, jei bus sudaryta techninės priežiūros sutartis).

Tuo atveju, kai viešasis pirkėjas palieka IN rangovui, sutartyje reikėtų ypač daug dėmesio skirti šiems dalykams:

— licencija, kurioje bus nurodytos administravimo institucijos teisės naudotis programine įranga, turėtų apimti teisę: — daryti reikiamas jos kopijas vidaus paskirstymo, archyvavimo, atsarginių kopijų saugojimo, testavimo ir kitoms reikmėms; — ateityje pritaikyti programinę įrangą (taip pat techninės priežiūros ir klaidų ištaisymo tikslais) ir turėti galimybę pavesti tretiesiems asmenims atlikti šiuos pritaikymo ir priežiūros darbus; — gauti visus techninius dokumentus ir pirminius programų tekstus, kad būtų galima veiksmingai pritaikyti programinę įrangą (ir nebūtų priklausomybės nuo tolesnės rangovo veiklos); — suteikti savo rangovams ir subrangovams (pvz., veiklos rangos atveju) prieigą prie tos programinės įrangos dėl su jų užduotimi perkančiajai organizacijai susijusių poreikių; — ir, galbūt, kai reikia, perkančioji organizacija turėtų turėti teisę padaryti tą programinę įrangą prieinamą kai kurioms kitoms valdžios institucijoms;

— tačiau licencija neturėtų suteikti galimybės naudoti programinę įrangą komerciniais tikslais ar teisės padaryti tą programinę įrangą prieinamą kitiems naudotojams, kurie nėra įgaliotieji naudotojai; be to, viešojo administravimo institucijai turėtų būti uždrausta suteikti prieigą prie tos programinės įrangos pagal atvirąją licenciją;

— sutartyje turi būti nurodytas licencijos galiojimo laikotarpis (pvz., visa autorių teisių apsaugos trukmė) ir geografinė taikymo sritis (pvz., visas pasaulis); būtų logiška, kad tokia licencija nebūtų išimtinė (nes kitaip rangovas negalėtų komercializuoti programinės įrangos ir suteikti jos naudojimo licencijų kitiems klientams);

— gali reikėti papildomų nuostatų, kad būtų išvengta susisaistymo su tiekėju ir perkančioji organizacija galėtų plėtros projekto pabaigoje tapti visiškai nepriklausoma nuo plėtotojo ir turėtų galimybę tęsti projektą vien savo vidaus pajėgumais ar bendradarbiaudama su kitu rangovu (susigrąžinamumo klausimas). Šiuo tikslu gali reikėti gauti visą techninę informaciją apie programinę įrangą, mokyti vidaus darbuotojus, turėti išsamią informaciją apie ankstesnę trečiųjų asmenų turėtą medžiagą ir kt.;

— kartu su licencija gali būti naudinga sudaryti techninės priežiūros sutartį su tiekėju; mažų mažiausiai vertėtų apsvarstyti teisę naudotis rangovo atliekamais programinės įrangos patobulinimais;

— sutartyje turėtų būti aiškiai numatyta, kaip bus naudojama ankstesnė programinė įranga kartu su programine įranga, kuri sukurta kaip galutinis rezultatas, kad būtų aiškios perkančiosios organizacijos teisės (įskaitant finansines sąlygas) naudotis tokiais ankstesnės programinės įrangos elementais (kurie gali priklausyti rangovui ar tretiesiems asmenims).

Duomenys ir duomenų bazės

Kai kvietimo pateikti pasiūlymus rezultatai yra duomenys, duomenų rinkiniai ar duomenų bazės, atitinkama viešoji institucija turėtų skirti ypač daug dėmesio tam, kaip kvietime pateikti pasiūlymus turėtų būti suformuluotos IN nuostatos.

Daugeliu atvejų duomenų rinkinius jau galima gauti iš esamo duomenų teikėjo (ar duomenų skelbėjo). Tokiais atvejais įprastas modelis bus licencinė sutartis su duomenų teikėju, o Atvirųjų duomenų direktyva tokiems duomenų rinkiniams nebus taikoma. Atitinkama viešoji institucija vis vien turėtų stengtis, neperžengdama viešųjų pirkimų taisyklėmis nustatytų ribų, derėtis ir įsitikinti, kad įprasti pagal tokią licenciją nustatomi apribojimai yra suderinami su jos tikslais (ypač dėl dalijimosi duomenimis su kai kuriais kitais viešaisiais subjektais, su kuriais viešajam pirkėjui reikia bendradarbiauti, arba su kitais rangovais, dirbantiems tam viešajam pirkėjui pagal tuo metu vykdomas ar būsimas viešųjų pirkimų sutartis).

Kai atitinkami duomenys nėra prieinami rinkoje, sutarties rezultatai bus duomenys, kuriuos pirma reikės surinkti, ir (arba) nauja duomenų bazė, kurią reikės sukurti. Tokiu atveju kyla klausimas, ar atitinkama viešoji institucija turėtų įgyti tų duomenų rinkinių IN, ar palikti ją rangovui.

Šiame rekomendaciniame dokumente iš tiesų rekomenduojama visada, kai tai pagrįsta, palikti IN rangovui. Tačiau šis „IN palikimo rangovui“ argumentas, nurodytas 4.1.7 skirsnyje, turėtų būti taikomas itin atsargiai tada, kai gaunami rezultatai yra duomenys; programinė įranga paprastai yra „vienos paskirties“priemonė, tačiau duomenys gali būti laikomi informacija, tinkama „įvairioms reikmėms“, taigi priimant sprendimą dėl IN priskyrimo turėtų būti svarbūs ir skaidrumo bei atskaitomybės aspektai, ir Atvirųjų duomenų direktyvos principai bei jos nuostatų logika (be kita ko, dėl vadinamųjų „didelės vertės duomenų rinkinių“; žr. Atvirųjų duomenų direktyvos 14 straipsnį), ir tuo remiantis gali būti reikalaujama, kad duomenų nuosavybė (IN ar kiti kontrolės mechanizmai) būtų suteikta perkančiajai organizacijai (5).

Bet kuris viešasis pirkėjas turi kruopščiai apsvarstyti klausimą, ar jis nori padaryti atitinkamus duomenis prieinamus kaip „atviruosius duomenis“; gali būti įvairių priežasčių, kodėl viešoji institucija gali norėti tai padaryti, pavyzdžiui:

— duomenys renkami pagal politikos iniciatyvą ir šie duomenys turi būti „atviri“ dėl skaidrumo ir atskaitomybės priežasčių;

— viešasis pirkėjas nori leisti tais duomenimis nemokamai naudotis privačioms įmonėms, pavyzdžiui, startuoliams, kad paskatintų kurti naujus produktus ir paslaugas.

Todėl turėtų būti svarstomas klausimas, ar reikia, ar nereikia, kad IN priklausytų pirkėjui. Šiuo atžvilgiu reikėtų prisiminti, kad ES duomenų bazių direktyvoje (6) teisėtiems duomenų bazių naudotojams yra suteiktos tam tikros būtinosios teisės, ir bet kokios sutarčių nuostatos, prieštaraujančios šioms būtinosioms teisėms, neturi galios (7); todėl viešasis pirkėjas turės šias teises, nors vien to daugeliu atvejų nepakaks jo būsimų poreikių tenkinimui užtikrinti.

Jeigu viešasis pirkėjas nuspręstų palikti intelektinės nuosavybės teises rangovui, reikėtų atkreipti dėmesį į šiuos dalykus:

— kai kuriais atvejais gali atsitikti taip, kad privačiam rangovui bus suteikta tam tikra monopolija valdyti duomenų rinkinius, ir gali būti atvejų, kai tai nepageidaujama. Net jei dėl šios priežasties rangovo pasiūlymo kaina būtų mažesnė (negu perduodant nuosavybę administravimo institucijai), atitinkama administravimo institucija turėtų apsvarstyti, ar tuo konkrečiu atveju toks finansinis pranašumas yra pakankama priežastis palikti IN rangovui;

— tam tikrais atvejais duomenys renkami naudojant jutiklius, kuriuos leidžiama įrengti viešosiose erdvėse ar viešojoje infrastruktūroje (gatvėse, geležinkeliuose ar kt.), arba duomenys gali būti renkami tik gavus administracijos leidimą (pvz., viešojo ir privačiojo sektorių partnerystės, valstybinių įmonių ar komunalinių paslaugų sektoriaus koncesijos atveju). Visais tokiais atvejais dažnai bus pageidautina užtikrinti, kad atitinkami duomenys būtų prieinami kaip atvirieji duomenys, ir tai gali būti daroma viešojo administravimo institucijos iniciatyva arba vykdant nustatytą rangovo prievolę;

— kartais duomenys taip pat gali būti laikomi atitinkančiais viešąjį interesą. Tokiais atvejais, net jeigu norėdama įgyti visišką duomenų kontrolę administravimo institucija turi mokėti didesnę kainą rangovui, gali būti verta sumokėti tą kainą, visų pirma siekiant skatinti naujas ir inovacines prietaikas bei paslaugas. Kitaip administravimo institucijai vėliau gali tekti pakartotinai derėtis dėl teisės gauti duomenis, kuriuos turi privati įmonė, nors to būtų buvę galima išvengti iš pat pradžių užtikrinant duomenų nuosavybės įgijimą.

Taip pat bus tokių atvejų, kai kvietimo pateikti pasiūlymus pagrindinis objektas bus ne duomenys, o nauja įranga arba naujos paslaugos, ir kai duomenys bus gaminami arba gaunami kaip pradėtų teikti naujų paslaugų ar naujos įrangos naudojimo rezultatas ar šalutinis produktas. Dėl to taip pat reikia atidžiai apsvarstyti klausimą, ar geriau nuosavybė, ar licencija, ir reikėtų atsižvelgti į pirmiau išvardytus aspektus.

Tyrimai ir dokumentai

Kai kvietimo pateikti pasiūlymus rezultatas yra tyrimas, skirtas naudoti pagal būsimą politikos iniciatyvą ar programą arba skirtas esamos politikos ar programos poveikiui vertinti, įprasta tokio tyrimo IN forma būtų autorių teisės. Jeigu autorių teisės būtų paliktos rangovui, tai reikštų, kad rangovas turėtų teisę spręsti, kada, kaip ir kokiomis sąlygomis galima paskelbti tą tyrimą, ir kt.

Todėl apskritai nerekomenduojama tokiais atvejais palikti IN rangovui. Taip yra dėl kelių priežasčių:

— viešasis pirkėjas įgyja visišką laisvę paskelbti dokumentą ir leisti juo pakartotinai naudotis dėl skaidrumo ir atskaitomybės priežasčių, kartu gerbiant rangovo interesus ir teises būti nurodytam dokumente kaip jo autoriui (dėl reputacijos ir prestižo);

— tipinis rangovas dažnai yra universitetas, konsultacinių paslaugų įmonė, teisės paslaugų įmonė arba tyrimų centras; paprastai jie yra daugiausia suinteresuoti tuo, kad būtų nurodyti kaip tyrimo autoriai (dėl reputacijos ir prestižo priežasčių); toks rangovas kartais pats neturi išteklių organizuoti tyrimo paskelbimą ir dažnai nesitiki gauti didelių tiesioginių finansinių pajamų iš tyrimo paskelbimo, o susijusios pajamos paprastai nebūtų labai reikšmingos;

— tokie dokumentai dažnai pasižymės tam tikru apibendrinamojo pobūdžio turiniu – tai reiškia, kad juose iš esmės nebus išsamios ir naujos technologinės informacijos, kuri galėtų paskatinti kurti naujus produktus ar paslaugas (pvz., dokumentai, rengiami pagal sutartis dėl ekonomikos, teisės ar politikos tyrimų.

Tad nors perkančioji organizacija turėtų užtikrinti, kad jai atitektų tyrimo IN, sutartimi neturėtų būti nepagrįstai apribota rangovo galimybė naudotis atliekant tyrimą įgyta patirtimi, žiniomis ar kompetencija (su sąlyga, kad tai darant nebūtų atskleidžiama perkančiosios organizacijos konfidenciali informacija), nes būtent iš to galima tikėtis potencialios su inovacijomis susijusios naudos.

Pirmiau apibūdinta argumentacija galėtų būti kitokia dėl dokumentų, kurie parengiami pagal sutartį atliekant labiau techninio pobūdžio užduotis (pvz., naujo techninio projekto galimybių studijos rezultatų ataskaita ar prototipo kūrimo techninės specifikacijos). Šiuo atveju, priešingai nei dėl bendro pobūdžio ar politikos dokumentų, gali būti svarbios ne vien autorių teisės – dar svarbesnės gali būti pramoninės nuosavybės teisės (pvz., patentai, dizaino teisės, komercinės paslaptys ar kt.). Šiuo atveju viešasis pirkėjas turėtų atsižvelgti į pirmesniuose skirsniuose aptartus klausimus dėl IN palikimo rangovui dėl galimų inovacijų, apibūdintų dokumente (pvz., patentai dėl išradimų ir autorių teisės dėl programinės įrangos ar duomenų bazių, apibūdintų dokumente). Jeigu tikslas yra dokumente apibūdintų rezultatų komercializacija, rekomenduojama, kad viešasis pirkėjas paliktų rangovui galimybę, kai reikia, apsaugoti INT (pvz., pateikti patento paraišką), ir viešasis pirkėjas turėtų apsvarstyti, ar galima viešai paskelbti tą dokumento dalį, kuri nėra saugoma INT ar neskelbtina komercinė informacija.

Perkančioji organizacija turėtų apsvarstyti, ar jai reikia kartu su tyrimu gauti pirminius neapdorotus duomenis, kurie gali būti surinkti arba parengti atliekant tyrimą, taip pat ar jai reikia įgyti tokių duomenų ar jų rinkinių IN, ar galima IN palikti rangovui (ir gauti vien teisę naudoti tuos duomenis vidaus reikmėms).

Dizainas, logotipai, kūrybinės užduotys, komunikacijai skirta medžiaga

Sutarties rezultatai, kurie yra dizaino kūriniai, logotipai, prekių ženklai ar panašūs skiriamieji ženklai bei komunikacijai skirta medžiaga (kaip antai kaip garso, vaizdo ar socialinės žiniasklaidos medžiaga) ir kurie yra tiekėjų kūrybinio darbo rezultatas, taip pat yra saugomi autorių teisių.

Kai kvietimo pateikti pasiūlymus rezultatai yra logotipai, prekių ženklai ar panašūs skiriamieji ženklai arba komunikacijai skirta medžiaga, nėra svarių argumentų, dėl kurių rangovui turėtų būti leista pasilikti IN:

— viešojo administravimo institucijai paprastai reikės gebėti kontroliuoti šių logotipų, prekių ženklų ir kt. naudojimą (būtent tai ir sudaro prekių ženklų registracijos esmę), todėl reikia, kad ji taptų jų savininke;

— dar svarbiau tai, kad tokie rezultatai, nors gali būti labai kūrybiški, paprastai nėra laikomi prisidedančiais prie „inovacijų“, taigi, palikus IN rangovui, iš to nebūtų gauta naudos, kurios įprastai tikimasi iš inovacijų (susijusios su visuomeniniu poveikiu, darbo vietų kūrimu ar kt.)

(1) Šios papildomos teisės standartiškai įtraukiamos į ES finansuojamus ikiprekybinius viešuosius pirkimus. Daugiau informacijos: http://ec.europa.eu/research/participants/data/ref/h2020/other/gm/h2020-guide-pcp-procurement-docs_en.docx.

(2) 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/24/EB dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos (kodifikuota redakcija) (OL L 111, 2009 5 5, p. 16).

(3) 2019 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/1024 dėl atvirųjų duomenų ir viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo (OL L 172, 2019 6 26, p. 56).

(4) Pavyzdžiui, Prancūzija taiko programinei įrangai Atvirųjų duomenų direktyvos principus (https://www.data.gouv.fr/fr/).

(5) Kai šiame dokumente minima „duomenų nuosavybė“, tai turėtų būti suprantama ne siaurąja „teisinės nuosavybės“ prasme, o kaip nustatytos prerogatyvos, teikiančios galimybę kontroliuoti duomenų eksploatavimą ir naudojimą.

(6) Direktyva 96/9/EB dėl duomenų bazių teisinės apsaugos (OL L 77, 1996 3 27, p. 20) (ES duomenų bazių direktyva).

(7) Žr. ES duomenų bazių direktyvos 15 straipsnį (Kai kurių nuostatų galiojimas).