LT    LT EUROPOS BENDRIJ Ų KOMISIJA 
Briuselis, 29.06.2005 
KOM(2005)275 galutinis 
  
KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI, 
EUROPOS PARLAMENTUI IR EUROPOS EKONOMIKOS  
BEI SOCIALINI Ų REIKAL Ų KOMITETUI 
Pradedantis diskusij ą apie Bendrijos poži ūrį į ekologinio žuvininkyst ės 
produktų ženklinimo sistemas 
    
(SEK(2005)840)  
. 
 
LT 2   LTKOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI, 
EUROPOS PARLAMENTUI IR EUROPOS EKONOMIKOS  
BEI SOCIALINI Ų REIKAL Ų KOMITETUI 
Pradedantis diskusij ą apie Bendrijos poži ūrį į ekologinio žuvininkyst ės 
produktų ženklinimo sistemas 
 
(Tekstas svarbus EEE)  
1. ĮVADAS  
1997 m. gruodžio m ėn. Komisijos pranešime d ėl žuvininkyst ės produkt ų rinkos ateities  
ES1 pirmą kartą buvo kalbama apie poreik į aptarti nediskriminacines, savanoriškas 
ekologinio sertifikavimo sistemas. Dalyva udamos paskesniuose svarstymuose daugelis 
valstybių narių pritarė, kad Bendrija tur ėtų parengti bendr ą požiūrį, tačiau nesutapo 
nuomonės dėl to, kaip reik ėtų tą požiūrį įgyvendinti. 2002 m. Komisija patvirtino 
Bendrijos veiksm ų planą siekiant integr uoti aplinkos apsaug os reikalavimus į bendrąją 
žuvininkyst ės politik ą2 ir paskelb ė ketinanti prad ėti diskusij ą apie ekologin į 
žuvininkyst ės produkt ų ženklinim ą. 
2002 m. priimtos pertvarkytos bendrosios žuvininkyst ės politikos3 tikslas – užtikrinti 
tokį gyvųjų vandens ištekli ų naudojim ą, kuriuo tam tikra prasme b ūtų sukurtos tvarios 
ekonomin ės, aplinkos ir socialin ės sąlygos. Pažanga įgyvendinant bendr ąją 
žuvininkyst ės politikos reform ą, verčia pradėti svarstyti ekologinio ženklinimo sistem ų 
įdiegimo klausim ą – kaip priemoni ų aplinkos apsaugos dalykus įtraukti į žuvininkyst ės 
sektorių. Be to, pastaruoju metu atsi randant vis daugiau „paženklint ų ekologiniu 
ženklu“ produkt ų iškyla svarb ūs konkurencijos, verslo ir vartotoj ų apsaugos politikos 
klausimai. 
Taip pat tur ėtų būti atkreiptas d ėmesys į tai, kad ekologinis ženklinimas teb ėra 
aptarinėjamas tarptautiniuose forumuose. Šiuo metu Jungtini ų Tautų Maisto ir žem ės 
ūkio organizacija (FAO) rengia rekomendacijas d ėl ekologinio j ūros žūklės žuvų ir 
žuvininkyst ės produkt ų ženklinimo. Be to, PPO nar ės Doha deklaracija ženklinimo 
reikalavimus aplinkos reikm ėms įsipareigojo išnagrin ėti pagal tai, kas buvo 
nagrinėjama Verslo ir aplinkos komitete. 
Komisija pageidaut ų, jog daugiausia d ėmesio būti skiriama patikimos ekologinio 
žuvininkyst ės produkt ų ženklinimo sistemos teikiamai tik ėtinai naudai. Taip b ūtų daug 
                                                 
1 Komisijos pranešimas Tarybai ir Europos Parlamentui-Žuvininkyst ės produkt ų rinkos ateitis 
Europos S ąjungoje: atsakomyb ė, partneryst ė ir konkurencingumas. KOM(1997)719 galutinis 
1997 m. gruodžio 16 d. 
2 Komisijos pranešimas, patvirtinantis Bendrijos veiksm ų planą, remiantis aplinkos apsaugos 
reikalavimais, parengti bendr ą žuvininkyst ės program ą. KOM(2002)186 galutinis 2002 m. 
gegužės 28 d. 
3 2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) 2371/2002 d ėl žuvų išteklių apsaugos ir 
tausojančio naudojimo pagal bendr ąją žuvininkyst ės politiką (OL L 358, 2002 12 31, p. 59). 
 
LT 3   LTprisidėta prie aplinkos apsaugos klausim ų įtraukimo į žuvininkyst ės sektorių. Šiuo 
pranešimu ketinama prad ėti išsamią diskusiją apie tuos dalykus ir  nustatyti galimybes, 
leidžiančias judėti į priekį. 
2. E KOLOGINIO ŽENKLINIMO SISTEMOS  
2.1. S ąvokos apibr ėžtis4 
Ekologinio ženklinimo sistema – tai produktai su skiriamuoju logotipu arba pareiškimu, 
kuriais vartotojai užtikrinami apie tai, kad produktas buvo pagamintas laikantis tam 
tikrų nustatytų aplinkos standart ų, t.y. žaliavini ų išteklių tausojimo, gamybos b ūdo 
poveikio aplinkai arba produkto pa kartotino panaudojimo. Pagrindin ė mintis yra tokia – 
jeigu vartotojai yra tinkamai informuojami, j ų pasirinkimu b ūtų galima kliautis 
skatinant aplinkai nekenksming ų produktų reklamą ir jų vartojimą. Taip vartotojai gali 
turėti įtakos gamintoj ų ir politikos formuotoj ų elgsenai. 
Šiandieniniuose pramon ės ir miškininkyst ės sektoriuose yra plat i sertifikavimo ir 
ekologinio ženklinimo sistem ų įvairovė. Bendrijos ekologinio ženklo suteikimo 
sistema5 taikoma maždaug 20 pramon ės produkt ų grupių. Tačiau ji neapima maisto 
produktų, gėrimų ir vaistų. 
2.2. Žuvininkyst ės sektoriaus ekologinio  ženklinimo sistemos 
Didelius prekybos tinklus ir prekybos bendr oves vis labiau domi na su ilgalaike pl ėtra 
siejami maisto produktai. Ši tendencija žuvininkyst ės sektoriuje suteik ė impulsą 
privačių ekologinio ženklinimo sistem ų vystymui, iš kuri ų keletas įsitvirtino rinkoje 
(pvz., etiket ės su įrašais „Delfinams nepavojingas“ arba „J ūros prieži ūros taryba“). Be 
to, dėl įvairių aplinkosaugini ų pareiškim ų, kurių patikimumu ne visuomet lengva 
įsitikinti, privati iniciatyva reiškiasi vis aktyviau6.  
2.2.1. „Delfinams nepavojingas“ (dolphin-sa fe/dolphin-friendly) paženklinti tunai 
Dažniausiai minimas ir, ko gero, prieštaringi ausiai vertinamas ekologinio ženklinimo 
žuvininkyst ės sektoriuje atvejis – tai „delfina ms nepavojingas“ ženklu paženklinti 
tunai. Taip ženklinta etikete ketinama pa tvirtinti, kad tunai buvo sugauti taip, kad 
delfinams nebuvo iškil ę jokio pavojaus, t.y. buvo vykdomas Susitarimas d ėl 
tarptautin ės delfinų apsaugos programos (STDAP), daugiašal ė regionin ė žvejybos 
organizacija, arba vykd oma Earth Island Institute, JAV nevalstybin ės organizacijos, 
pasiūlyta programa. 
Nors „delfinams nepavojingas“ ženklinimas buvo prad ėtas taikyti kaip technin ė 
taisyklė, nuo to laiko ji rink ą pakeitė taip, kad tam tikros šalys jau nebepriima tun ų, 
jeigu jie nepaženklinti ženklu „delfinams nepavojingas“. Ta čiau, STDAP ir JAV 
normos n ėra papildan čios viena kit ą. Iš tikrųjų ženklas „Delfinams nepavojingas“ 
                                                 
4 S ąvokų apibrėžimai, patirtis kitose srityse ir smulkiau apib ūdinti techniniai aspektai pateikti I–1 
priede  
5 2000 m. liepos 17 d. Tarybos ir Europos Parlamento reglamentas (EB) Nr. 1980/2000 d ėl 
pakeistos Bendrijos ekologinio ženklo suteikimo sistemos (OL L 237, 2000 09 21, p.1).  
6 Smulkiau apie tai žr. I – 2 priede 
 
LT 4   LTkliudo tunus, sugautus laikantis Susitarimo d ėl tarptautin ės delfinų apsaugos programos 
(AIDCP arba STDAP) standart ų, pateikti į JAV rink ą. Dėl šių dalykų vyksta kol kas 
nesiliaujantis Meksikos ir JAV gin čas. JAV administracijos pastangas pakeisti JAV 
įstatymus taip, kad jie atitikt ų Susitarimo d ėl tarptautin ės delfinų apsaugos programos 
(STDAP) reikalavimus, kelios nevyriausybin ės organizacijos, kurios min ėtu susitarimu 
numatytas priemones laiko nepa kankamai griežtomis, apskund ė teismui. 
Bendrija remia savanorišk ą „delfinams saugus“ sertifikavimo pagal STDAP sistem ą. 
Įgyvendinus tun ų paieškos sistem ą7, iškilo klausimas, ar įgyvendinti sertifikavimo 
pagal STDAP sistem ą ir kaip tą padaryti Bendrijos lygiu. Sv arstant šiuos dalykus, teks 
atsižvelgti į daugelį elementų. 
2.2.2. J ūros prieži ūros tarybos ekologinio ženklinimo sistema 
Jūros prieži ūros taryba (JPT, arba MSC), kuri ą 1997 m. kartu įsteigė Unilever ir 
Pasaulio laukin ės gamtos fondas (PLGF, arba WWF), ta čiau kuri dabar veikia atskirai 
nuo pastar ųjų, ėmėsi plačios priva čios ekologinio ženklinimo kampanijos, skirtos 
garantuoti, kad produktas ga utas iš gerai tvarkom ų žūklės rajonų ir kad jis nepadidino 
aplinkai iškylan čios grėsmės – žvejybos ištekli ų pereikvojimo. Lig šiol sertifikatai buvo 
išduoti dešim čiai žvejybos rajon ų, iš kurių keturi yra Europos žvejybos rajonai. 
Daugiau nei 180 produkt ų visame pasaulyje yra paže nklinti JPT ženklu. Pastaruoju 
metu yra rengiamas dvylikos žvejybos rajon ų įvertinimas, įskaitant Šiaur ės jūros silkę 
ir Aliaskos menk ę. 
Rengiant JPT principus paaišk ėjo, kad besivystan čios šalys, kurios nerimauja, jog j ų 
produktams gali b ūti užkirstas kelias į išsivysčiusių šalių rinkas, turi tam tikr ų 
galimybių. 
3. EKOLOGINIO ŽENKLINIMO SVARSTYMAS TARPTAUTINIUOSE FORUMUOSE  
3.1. Maisto ir žem ės ūkio organizacija 
Kaip atsakas į JPT įsteigimą, Jungtini ų Tautų Maisto ir žem ės ūkio organizacijoje 
(FAO) diskusija apie ekologin į ženklinim ą buvo prad ėta 1997 m. FAO Žuvininkyst ės 
komiteto (COFI) 22 sesijoje. Nebuvo pasiekta kažin koki ų rezultatų, nes buvo 
suabejota, ar ekologinis ženklin imas netaps nauja prekybos kli ūtimi. Specialistai vis 
dėlto apskritai sutar ė, kad jeigu rekomendacijos b ūtų parengtos, jos tur ėtų atitikti FAO 
Atsakingos žuvininkyst ės vykdymo kodeks ą8. 
Žuvininkyst ės komiteto (COFI) 25-oje sesijoje 2003 m. FAO buvo paprašyta parengti 
žuvų ir žuvininkyst ės produkt ų iš jūros žūklės rajonų ekologinio ženklinimo 
rekomendacijas. 2004 m. spalio m ėnesyje vykusio techninio pasitarimo metu 
delegacijos parod ė didelį susidomėjimą greita pažanga rengiant  ekologinio ženklinimo 
sistemos tarptautines rekomend acijas. Buvo padaryta žymi p ažanga ir antrasis techninis 
                                                 
7 2003 m. geguž ės 19 d. Tarybos reglamentas Nr. 882/2003, nustatantis tun ų paieškos ir 
patikrinimo sistem ą (OL L 127, 2003 5 23, p.1) 
8 23-iosios Žuvininkyst ės komiteto sesijos ataskaita (Roma, Italija, 1999 m. vasario 15–19 d.),  
FAO Žuvininkyst ės ataskaita . Nr. 595. 
 
LT 5   LTpasitarimas buvo sušauktas prieš Žuvininkyst ės komiteto COFI pos ėdį. Todėl galutinis  
rekomendacij ų tekstas buvo priimtas 2005 m. kovo m ėnesyje 26-oje COFI sesijoje. 
Viso pasitarim ų proceso metu Europos bendrija buvo aktyvus jo dalyvis. 
3.2. Pasaulio prekybos organizacija 
Vykdant Doha vystymosi pagrind ų (DDA) 32 dalies iii punkto įsipareigojimus skirti 
ypatingą dėmesį aplinkos reikm ėms numatytiems ženklinimo reikalavimams, po 2001 
m. Doha įvykusios ministr ų konferencijos PPO Prekybos ir aplinkos komitetas sureng ė 
diskusijas. Per šiuos svarstymus daugiausia buvo kalbama apie savanoriškas produkto gyvavimo ciklo poži ūriu pagrįstas sistemas
9.Bendrija pasi ūlė, kad dėmesys būtų 
atkreiptas į tam tikrus su ekologinio ženklinimo sistem ų svarba ir naudojimo sritimi 
susijusius elementus, jog b ūtų paskatinta abipus ė prekybos, vystymo ir aplinkos 
politikos įtaka10. Šiose diskusijose sprendimas dar nepriimtas. 
4. B ENDRIJOS ŽUV Ų IR ŽUVININKYST ĖS PRODUKT Ų EKOLOGINIO ŽENKLINIMO 
POLITIKOS TIKSLAI  
Komisija ekologinio ženklinimo sistemas  laiko priemone aplinkos apsaugos 
klausimams įtraukti į žuvininkyst ės sektorių ir remia apskritai su šia politika susijusius 
tikslus, ypa č 
1) skatinant vartotoj ų domėjimąsi su aplinka susijusiais žv ejybos aspektais ir tuo pa čiu 
2) ugdant su aplinka susijusi ą valdytoj ų ir žvej ų atsakomyb ę išsamiau juos 
informuojant apie žuvininkyst ės poveikį aplinkai. 
Šiuo atžvilgiu rinkos paskatos, pvz., ekologinio ženklinimo sistemos, gal ėtų gamintojus 
priversti imtis atsakingesn ės žuvininkyst ės praktikos. D ėl to Komisija mano, kad tur ėtų 
būti kuriamos savanoriškos ekologinio ženklinimo sistemos. Ta čiau Komisija taip pat 
laiko, kad ir toliau tur ėtų išlikti valdžios institucij ų atsakomyb ė gamtinius išteklius 
apsaugoti reguliavimu ir kad, nors ekologiniai ženklai gal ėtų būti naudojami tausojamai 
žuvininkystei remti, vis d ėlto jie netur ėtų pakeisti vyriausyb ės vykdomos apsaugos 
politikos. 
Siekiant tinkamo su kitoki ų ekologini ų ženklų atsiradimu susijusi ų klausimų tvarkymo, 
Komisija mano, kad privaloma suformuoti nuosekli ą žuvų ir žuvininkyst ės produkt ų 
ekologinio ženklinimo Bendrijos politik ą.  
Šia politika tur ėtų būti siekiama: 
(1) Tausojan čios žvejybos11 ir atitinkamo ekologin ės sistemos apsaugos lygio: 
ekologinio ženklinimo sistemos, jeigu jos yra pagr įstos aiškiai apibr ėžtais 
                                                 
9 Žr. I–1 pried ą 
10 Dokumentas JOB(03)/130, 2003 m. birželio 27 d. 
11 Pagal 2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglament ą (EB) Nr. 2371/2002 d ėl žuvų išteklių 
apsaugos ir tausojan čio naudojimo pagal Bendr ąją žuvininkyst ės politiką 3 straipsnio e punkt ą 
„tausojantis naudojimas“ – tai „ištekli ų naudojimas, neapsunkinant v ėlesnio jų naudojimo ir 
nedarant neigiamo poveikio j ūros ekosistemoms“. 
 
LT 6   LTkriterijais ir tinkamais rodikliais, gali pad ėti tobulinti tausojan čios 
žuvininkyst ės kontrol ę ir ugdyti visuomen ę su tausojimo veikla susijusiais 
klausimais; 
(2) Suderinto poži ūrio į ekologinio ženklinimo si stemas visoje Bendrijoje : 
vartotojai tur ėtų būti užtikrinami, kad visos Bendr ijoje taikomos ekologinio 
ženklinimo sistemos veikia pagal pa našias rekomendacijas ir principus; 
(3) Skaidraus ir objektyvaus vartotoj ų informavimo : jeigu sprendžiant pirkti ar 
nepirkti iš dalies atsižvelgiama į su produktu nesusijusias charakteristikas, 
pvz., į gamybos b ūdus ir poveik į aplinkai; tur ėtų būti prieinama lengvai 
suvokiama ir patikrinama informaci ja siekiant išvengti klaidinan čių tvirtinim ų; 
ekologinio ženklinimo sistemos taip pat tur ėtų atitikti bendrus vartotoj ų 
politikos reikalavimus aukštam vartotoj ų apsaugos lygiui užtikrinti pagal 
Sutarties 153 straipsn į; 
(4) Sąžiningos konkurencijos:  neturėtų būti naudojami klaidinantys ekologiniai 
ženklai ir etiket ės turėtų būti daugiau nei atskir ų kompanij ų reklamos 
priemonės; 
(5) Laisvos prieigos:  visos ekologinio ženklinimo sistemos tur ėtų užtikrinti laisv ą 
prieigą, be diskriminavimo, ir dalyvi ų mokėtinas mokestis netur ėtų atbaidyti 
mažų ir vidutini ų įmonių arba nedidelio masto žvejybos sektoriaus; ir  
(6) Vystymosi ir prekybos : Bendrijos Pasaulio pre kybos organizacijoje (PPO) 
pabrėžti prioritetai, kad b ūtų atsižvelgiama į besivystan čių šalių poreikius, 
turėtų būti tinkamai apsvarstyti. 
5. P RIEINAMOS PASIRINKTYS  
Pagrindinis klausimas, kur į turėtų aptarti valdžios institucijos – kokios savanoriškoms 
ekologinio ženklinimo sistemoms taisykl ės turėtų būti taikomos siekiant, kad b ūtų 
apsaugomi visuomen ės interesai. Atrodo, kad tekt ų rinktis iš trij ų galimybi ų. 
5.1. 1 pasirinktis: joki ų veiksmų 
Pirma numatoma pasirinktis – nieko nes iimti. Ekologinio ženklinimo sistemos gal ėtų 
būti laisvai kuriamos rinkoje, visi škai nesikišant valstybiniam sektoriui. Iki šio Bendrija 
nėra ėmusis joki ų priemoni ų šioje srityje. Pasekm ės: jeigu nieko neb ūtų imamasi – 
išliktų status quo . 
Pasirinkties „joki ų veiksmų“ pranašumai: 
• Būtų užtikrinta aiški atskirtis tarp  privataus sektoriaus sieki ų iniciatyv ų, kai 
naudojamasi žuv ų kilmės kriterijais ir žuv ų žvejybos b ūdų aspektais organizuojant 
pardavim ą ir valstybinio sektoriaus pastang ų, kuriomis siekiama užtikrinti žuv ų 
išteklių apsaugą ir tausojan čią jų plėtrą. Sektoriui tekt ų atsakomyb ė už ekologinio 
ženklinimo sistem ų valdymą. Tai galėtų paskatinti įvairesnių ekologinio ženklinimo 
sistemų plėtojimą. 
 
LT 7   LT• Verslo kuriamos savanoriškos sistemos b ūtų lankstesn ės ir lengviau prisitaikan čios 
prie besikei čiančių aplinkybi ų. Valdžios institucijos neb ūtų kaltinamos nusta čiusios 
papildomus prekybos žuvininkyst ės produktais apribojimus. 
• Siekiant vengti klaidinan čių tvirtinim ų ir skatinti diegti geriausi ą praktiką reikėtų 
didinti visuomen ės ir pramon ės sąmoningum ą tausojimo atžvilgiu. 
Pasirinkties „joki ų veiksmų“ trūkumai: 
• Jeigu neb ūtų įdiegiamas nepriklausomas sertifikav imas ir akreditavimas, sistemos 
patikimumas kelt ų abejonių. 
• Priešingai nei d ėl kitų ženklinimo sistem ų, pvz., ekologišk ų produktų ženklinimo, 
nėra susitarta, k ą iš tikrųjų reiškia žuvininkyst ės sektoriuje naudojamas ekologinis 
ženklas. Vieni mano, kad tas ženkl as patvirtina, jog tausojan čiai valdomi žuv ų 
ištekliai, kiti pabr ėžia tam tikr ų žvejybos b ūdų arba apskritai žuvininkyst ės verslo 
grandinės poveikio atitikt į ekologijos reikalavimams. D ėl to, kad n ėra minimali ų 
reikalavim ų ekologinio ženklinimo sistemoms, vi ena kita kompanija gali paskelbti 
perdėtus ir nepagr įstus teiginius apie savo produktus. 
• Iškyla pavojus, kad pavieni ų valstybių narių vykdoma ekologiniam ženklui skirta 
nevienoda politika gali suskaldyti Bendrijos rink ą. Sužinojusios, kad ekologiniu 
ženklu paženklinti produktai pasirodo Bendrijos rinkoje, tam tikros valstyb ės narės 
arba ekonomin ės veiklos operatoriai gal ėtų pageidauti nusistatyti savus ekologinio 
ženklinimo standartus. Šie veiksmai gal ėtų kliudyti prek ėms laisvai cirkuliuoti. 
• Jeigu ekologinio ženklinimo sistemos laikomos išimtine privataus sektoriaus veiklos 
sritimi, partneriai, kuriems viešojo s ubsidijavimo sistema netaikoma, bet koki ą 
finansinę valstybės intervencij ą galėtų laikyti prekyb ą iškraipan čia valstyb ės 
pagalba. Po tokios intervencijos besivystan čios šalys gal ėtų pateikti skundus. 
Valdžios institucijos taip pat gal ėtų tvirtinti, kad besivystan čioms šalims b ūtų sunku 
teikti finansin ę ir technin ę pagalbą, jeigu sistemas kontroliuot ų vien privatus 
sektorius. 
Komisija mano, kad galimiems pavojams, kurie kilt ų tada, jeigu Bendrija neparengt ų 
aiškaus poži ūrio į prekybą ekologiniu ženklu paženklintais produktais, tur ėtų būti 
skiriamas tinkamas d ėmesys. Bendrijai b ūtų tikslingiau iš pradži ų laikytis vieningo 
požiūrio, o ne ex-post  tvarkytis su viena kitai prieštaraujan čiomis arba nelygiavert ėmis 
sistemomis ir j ų nulemta neigiama įtaka rinkai ir (arba) tinkamai žuv ų išteklių apsaugai. 
Dėl to Komisija nerekomenduot ų pasirinkties nesiimti joki ų veiksmų. 
5.2. 2 pasirinktis: Žuv ų ir žuvininkyst ės produkt ų ekologinio ženklinimo 
visoje Bendrijoje sistemos suk ūrimas 
Buvo pasi ūlyta, kad Bendrija tur ėtų sukurti savo išsami ą ekologinio ženklinimo 
sistemą, kurią valdytų valdžios institucijos arba j ų įgaliotieji. Suk ūrus šią bendrą 
sistemą, valdžios institucijos dalyvaut ų visais šios sistemos pl ėtros, veikimo ir 
kontrolės etapais. 
Pateikiami trys pagrindiniai š į požiūrį remiantys argumentai: 
 
LT 8   LT• Kadangi ekologinio ženklinimo įvertinimas ir valstybinis ištekli ų valdymas iš dalies 
galėtų sutapti, bendra Bendrijos e kologinio ženklinimo sistema pad ėtų įtvirtinti 
išimtinę valdžios institucij ų teisę valdyti žuvininkyst ės išteklius; 
• Privačios ekologinio ženklinimo sistemos tur ėtų būti ribojamos, nes, atskirdamos 
produktų grupes, jos gal ėtų trikdyti rink ą, pvz., sertifikuojant žvejyb ą, kai 
neatsižvelgiama į tai, ar vyksta kita tam tikr ų žuvų išteklių žvejyba; 
• Bendra ekologinio ženklinimo sistema pad ėtų išvengti sumaišties, kuri ą sukeltų 
konkuruojan čios ekologinio ženklinimo sistemos, ir užtikrint ų vienos sistemos 
patikimum ą aukštesnio lygio aplinko s standartais, nepriklausomomis garantijomis ir 
papildomais įgaliojimais. 
Komisijos šie argumentai ne įtikina. Konkuruojan čios ekologinio ženklinimo sistemos 
nebūtinai sukelt ų sumaištį, jeigu vertinama b ūtų skaidriai ir nešališkai, o vartotojui b ūtų 
aiškiai pranešama apie taikytus kriterijus. 
Su valstyb ės valdoma bendra ekologinio ženklinimo sistema b ūtų susiję keletas kit ų 
problemų: 
• Valdžios institucij ų atsakomyb ė apsaugoti gamtinius išteklius imantis juos reguliuoti 
galėtų tapti sunkiau suvokiama, jeigu tos institucijos valdyt ų ir savanorišk ą tik tam 
tikrų išteklių ar žvejybos tip ų sertifikavimo sistem ą. Jeigu privalomo bendro 
Bendrijos ekologinio ženklo standartas teb ūtų Bendrijos taisykli ų laikymasis, toks 
standartas neužtikrint ų produktų skirtingumo, kurio iešk o vartotojai. Iš tikr ųjų 
ekologinio ženklinimo sistema sukurt ų pridėtinę vertę tik tada, jeigu jos reikalavimai 
būtų griežtesni nei tiesiog galiojan čių įstatymų laikymasis. Antraip kas nors gal ėtų 
pamanyti, kad patys įstatymai yra netinkami arba net „neatitinkantys standart ų“. 
• Siekdama sukurti savo ekol oginio ženklinimo sistem ą, Bendrija tur ėtų nuspręsti, ką 
ekologinis ženklas patvirtint ų apie kiekvien ą žvejybą. Jeigu neb ūtų susitarta d ėl 
poveikio aplinkai kokio nors bend ro kriterijaus, tada gal ėtų kilti ginčų, ir susidaryt ų 
padėtis, kad atitinkamos valdžios institucijos susidurt ų su jų vykdomos valdymo 
politikos ir sertifikavimo standarto prie štaravimais. Kad ir koks yra pasirinktas 
kriterijus, visuomet bus „laim ėtojų“ ir „pralaim ėjusiųjų“. Pvz., gal ėtų susiklostyti 
tokia pad ėtis, kad daugeliui Bendrijos žvejybos rajon ų, neatitinkan čių saugių 
biologinių ribų reikalavim ų, kurį laiką nebūtų galima suteikti ekologinio ženklo. 
Valdžios institucijos nenor ėtų imtis atsakomyb ės už tokią padėtį. 
• Valstybės valdomai išsamiai sistemai taip pat tekt ų skirti dideles valstyb ės išlaidas, 
kad būtų suteikti įvertinimui, sertifikavimui atlikti ir atitik čiai nustatyti reikalingi 
administraciniai ištekliai. Vien d ėl to ši pasirinktis tapt ų neįvykdoma. 
Beje, tas faktas, kad daugelis žuv ų išteklių Bendrijos vandenyse yra už saugi ų 
biologinių ribų sukurtų aplinkybes, kuriomis nuoroda į sąvoką „tausojantis 
naudojimas“, apibr ėžta Tarybos reglamento (EB) Nr. 2371/2002 3 straipsnio e punkte 
(žr. 10 išnaš ą), produktams importuojamiems iš šali ų, kurių ištekliai buvo ilgiau 
valdomi laikantis atsargos pr incipo, gali suteikti pranašumo. 
 
LT 9   LTKomisija laiko, kad kurti bendr ą viešojo sektoriaus administruojam ą žuvininkyst ės 
produktų ekologinio ženklinimo sistem ą nėra nei tinkama, nei realu. Jeigu privatus 
sektorius įžvelgia ekologinio ženklinimo sistem ų pranašum ų ir pageidauja imtis rizikos 
bei kurti tokias sistemas, jam tur ėtų būti leista tą daryti, jei ta veikla nekliudyt ų siekti 
labai svarbi ų valstybin ės politikos tiksl ų, pvz., sąžiningos konkurencijos, objektyvaus 
informavimo ir tinkamos žuv ų išteklių apsaugos ir valdymo. 
5.3. 3 pasirinktis: Minimali ų savanoriškos ekologinio ženklinimo sistemos 
reikalavim ų nustatymas 
Trečioji pasirinktis Bendrijai – nustatyti minimalius savanorišk ų nuo paklausos 
priklausom ų ekologinio ženklinimo sistem ų reikalavimus. 
Tada ekologinio ženklinimo sistemos gal ėtų būti laisvai kuriamos valstyb ės ir (arba) 
privačių asmenų iniciatyva, jeigu tos sistemos atitikt ų minimalius reikalavimus. 
Valdžios institucijos tetur ėtų registruoti ekologini o ženklinimo sistemas ir patikrinti, ar 
jos atitinka minimalius reikalavimus. Jie tur ėtų apimti techninius, proced ūrinius ir 
institucinius aspektus (žr. II pried ą). 
Pagrindiniai šio poži ūrio pranašumai: 
• Ekologinio ženklinimo sistemos įgytų didelio lankstumo ir įvairiausių galimybi ų 
įrodyti vartotojui, kad žvejybos pramon ės arba žvejybos rajon ų valdytojų elgsena 
užtikrina tausojim ą. Dėl to ekologinis ženklinimas kuo puikiausiai pasitarnaut ų kaip 
paskata pirkti ir patobulint ų žuvininkyst ės sektoriaus valdym ą; 
• Ekologinio ženklinimo sistemos b ūtų lyg apsauginis tinkl as, užkertantis keli ą 
iškraipyti konkurencij ą arba skleisti klaidinan čią informacij ą, ir pasiūlytų tinkamas 
garantijas vartotojams; 
• Toks poži ūris būtų paskata siekti aukšto  standarto aplinkos tiksl ų ir užtikrinti, kad 
svarbiausiems tausojimo aspektams b ūtų skiriamas tinkamas d ėmesys ir 
padidinamas ekologinio ženklinimo sistem ų patikimumas bei nuoseklumas; 
• Ekologinio ženklinimo sistemos d ėl to galėtų būti pritaikomos ž ūklės rajonui ir 
(arba) atitinkamam ekonominiam partneriui, pvz., mažai arba vidutinei žvejybos 
dydžio įmonei arba besivystan čioms šalims. Sistemos d ėl to turėtų būti lengviau 
prieinamos ir pramonei pigiau įgyvendinamos; ir 
• Jau veikian čias sistemas b ūtų kur kas lengviau integruoti. 
Kita vertus, pagrindini s šios pasirinkties tr ūkumas – nors įgaunama lankstumo, ta čiau 
galima prarasti paveikumo. 
• Minimalūs reikalavimai turi b ūti pagrįsti dabartine apsaugos politikos patirtimi. 
Kadangi daugiame čiai planai kol kas nebetaikomi kiekvienai žvejybai , minimal ūs 
kriterijai, palyginti su Bendrij os apsaugos politika, iš pradži ų negali būti pernelyg 
griežti ir neturi diskriminuoti. Kriterijai turi b ūti persvarstomi atsižvelgiant į įgytą 
patirtį ir sukauptas mokslo žinias. Tod ėl ekologinio ženklinimo sistem ų reikalavim ų 
lygis palaipsniui turi b ūti didinamas; 
 
LT 10   LT• Nėra jokių garantijų, kad visi rinkoje naudojam i ekologiniai ženklai b ūtų vienodai 
susiję su tausojimu. Vienos sistemos daugiausia d ėmesio skirs žvejybos vadybai, 
kitos – pirmiausia pabr ėš ekologin ės sistemos apsaug ą. Šiuos skirtumus b ūtų galima 
iš dalies pašalinti tinkamai informuojant vartotoj ą; 
• Ekologinio ženklinimo sistemoms kont roliuoti yra reikalingi special ūs valdymo 
įgūdžiai ir sertifikavimo sistem ų taikymas. Tod ėl žvejybos vadyb ą vykdančios 
institucijos su šiais dalykais prival ės susipažinti; 
• Bet kokiu atveju Komisija tur ės naudotis turimais prieži ūros įgaliojimais, kad b ūtų 
laikomasi atitinkam ų Bendrijos šio srities įstatymų. 
6. I ŠVADA  
Kadangi ekologinis žuvininkyst ės produkt ų ženklinimas Bendrijos rinkoje pastaruoju 
metu įgauna vis didesn ę svarbą, dabar b ūtų tinkamas laikas surengti diskusij ą ir 
nustatyti, ar tur ėtų būti suformuotas bendras poži ūris, ar jis n ėra reikalingas. 
Akivaizdu, kad ekologinis ženklinimas yra įvairialypė tema ir tod ėl daugelis klausim ų 
turės būti svarstomi numatytos diskusijos metu.  
Diskusijoje tur ės būti svarstomi šie pagrindiniai klausimai: 
• Kas, naudojantis ekologinio ženklinimo sistema, tur ėtų būti sertifikuojama: 
žuvininkyst ė, žvejybos b ūdas ar koks kitas komponentas? Ar vienkartin į ženklinim ą 
reikėtų laikyti neatsiejama ekologinio ženklinimo politikos dalimi?  
• Kaip užtikrinti neprieštaring ą požiūrį kartu užtikrinant aukšto lygio savanoriškum ą ir 
įgyvendinamum ą? 
• Kaip visiškai pasinaudoti ekologinio ženklinimo sistem ų potencialu, siekiant skatinti 
tausojamąją žuvininkyst ę, užtikrinant reali ą naudą žvejams, perdirb ėjams ir 
vartotojams? 
• Kokio poži ūrio turėtų būti laikomasi: labiau orientuoto į rezultatus ar į priemones ? 
Bendras tikslas išlieka – suformuoti pa čios Bendrijos poži ūrį į žuvų ir žuvininkyst ės 
produktų ekologin į ženklinim ą, kuris atspind ėtų geriausią sukauptą patirtį šioje srityje. 
Taip pat norima patvirtinti tvirt ą Bendrijos įsipareigojim ą tausoti žvejojant ir vartojant 
žuvis. Laikantis šio poži ūrio, kad b ūtų skatinama bendra ištekli ų priežiūra, 
bendradarbiauti su žvejybos pramone bus privaloma.  
Komisija mano, kad apskritai pa ėmus, trečioji pasirinktis – kurti minimalius 
reikalavimus atitinkan čias savanoriškas ekologinio ženklinimo sistemas – dabar 
susiklosčiusiomis aplinkyb ėmis būtų pati tinkamiausia. Ši  pasirinktis garantuot ų 
pakankam ą lankstum ą užtikrinant reikiam ą prieigą i r  j i  būtų suderinta su išlaidomis. 
Minėtoji pasirinktis leist ų imtis tinkam ų veiksmų veiksmingesniam tausojimui 
užtikrinti, ta čiau šio tikslo b ūtų galima siekti palaipsniui. Ji taip pat užtikrint ų deramą 
vartotojų apsaugą. 
 
LT 11   LTKomisija ragina Taryb ą, Europos Parlament ą bei Europos Ekonomikos ir socialini ų 
reikalų komitetą aptarti šiuo komunikatu iškeltus klausimus. Taip pat turi b ūti tariamasi 
su EEE nar ėmis, kad b ūtų parengtas bendras poži ūris, nes EEE nar ės labai domisi šiuo 
klausimu. Be to, Komisija taip pat ketina tar tis su suinteresuotomis šalimis, daugiausia 
per Patariam ąjį žuvininkyst ės ir akvakult ūros komitet ą ir tuo pa čiu metu vykdyti 
mokslinį ir technin į darbą. Tai turėtų padėti sukaupti daugiau sv arstymui reikaling ų 
žinių ir, jeigu kada nors b ūtų tikslinga, b ūtų sukurti pagrind ą poveikiui įvertinti. 
Aptarus š į pranešim ą, Komisija gal ėtų teikti tinkamus teisinius pasi ūlymus. 
 
LT 12   LT ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
LT 13   LT • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
LT 14   LT 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDCP gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
LT 15   LT 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
LT 16   LT 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
LT 17   LT ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subjec t to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fishing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
LT 18   LT and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
LT 19   LT Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.