Pagal Nusikaltimų aplinkai direktyvą valstybės narės už tam tikrą veiką, kuri sukelia arba gali sukelti mirtį, sunkų sužalojimą, padaryti didelės žalos oro, dirvožemio arba vandens kokybei, gyvūnams arba augalams, privalo skirti baudžiamąsias sankcijas. Tačiau Nusikaltimų aplinkai direktyvos taikymo sritis ribota: direktyvoje nusikaltimais laikomi tik tam tikrų šios direktyvos prieduose išvardytų ES teisės aktų pažeidimai. Prie nusikaltimais laikomų veikų priskiriamas, pavyzdžiui, neteisėtas pavojingų medžiagų išleidimas į paviršinį vandenį, jeigu tai sukelia arba gali sukelti žmonių mirtį ar sužalojimų arba didelę žalą aplinkai; neteisėtas atliekų gabenimas iš Europos Sąjungos, bet tik tada, jei gabenamas didelis atliekų kiekis ir jeigu aiškiai ketinama iš to pasipelnyti, taip pat neteisėtas ozono sluoksnį ardančių medžiagų eksportas į besivystančias šalis; veikla, kuriai taikoma Saugos jūroje direktyva, prie jų nepriskiriama.

2005 m. Europos Teisingumo Teismas patvirtino, kad Europos bendrija yra kompetentinga patvirtinti baudžiamosios teisės priemones, susijusias su aplinkos apsauga, jeigu tai yra būtina užtikrinant, kad jos aplinkos apsaugos politika būtų veiksmingai įgyvendinta. Remiantis šia Teismo praktika Nusikaltimų aplinkai direktyvoje – pirmojoje ES direktyvoje, kurioje išdėstytos baudžiamosios atsakomybės nuostatos, – 2008 m. pateiktas nusikaltimų aplinkai, kuriuos, jei jie padaromi tyčia arba dėl didelio neatsargumo, valstybės narės privalo laikyti baudžiamaisiais, sąrašas. Taigi, be jau nustatytų atlyginamosios paskirties civilinių sankcijų, ES nustatė darnias baudžiamąsias sankcijas už ES aplinkos teisės aktų pažeidimus.

Saugos jūroje direktyva sukurta darni visoje ES galiojanti reglamentavimo tvarka, pagal kurią kuriama saugos vertinimu pagrįsta tikslų nustatymo ir reglamentavimo sistema (didelių pavojų ataskaita); šią sistemą įgyvendina jūrų reguliavimo institucijos, kurių kompetenciją ir nepriklausomumą siekiama užtikrinti Saugos jūroje direktyva; šia sistema taip pat skatinamas veiksmingas šių reguliavimo institucijų bendradarbiavimas. Be to, Saugos jūroje direktyvoje nustatyti visoje ES taikomi skaidrumo reikalavimai, įskaitant reikalavimą dalytis informacija apie avarijas ir vos neįvykusias avarijas bei kitus šio sektoriaus pramonės įmonių ir reguliavimo institucijų veiklos saugos rodiklius.

Didelių avarijų ES jūrose nebuvo nuo 1988 m., 73 proc. naftos ir dujų ES išgaunama Šiaurės jūros valstybėse narėse, kurios pripažintos turinčios geriausiai pasaulyje veikiančią saugos jūroje tvarką. Nepaisant to, po 2010 m. balandžio mėn. Meksikos įlankoje įvykusios naftos platformos „Deepwater Horizon“ avarijos siekdama padidinti visų ES operacijų jūroje saugą, sugriežtinti šioms operacijoms taikomus aplinkos apsaugos standartus ir užtikrinti, kad jie būtų nuoseklūs, ES nustatė bendrą jūroje esančios naftos ir dujų reglamentavimo sistemą. Direktyvoje 2013/30/ES (toliau – Saugos jūroje direktyva) aprašyti šios visapusiškos visoje ES taikomos sistemos, skirtos užkirsti kelią didelėms avarijoms ir sumažinti jų padarinius, elementai. Tai, kad Taryba ratifikavo Barselonos konvencijos Jūros protokolą , taip pat yra dalis ES atsako į naftos platformos „Deepwater Horizon“ avariją.

Šioje ataskaitoje apžvelgiama, kaip Europos Sąjungoje reglamentuojama atsakomybė už žalą, padarytą per avarijas, kilusias jūroje žvalgant, tiriant ir išgaunant naftą ir dujas. Faktiškai joje analizuojama, kaip Europa sprendžia įvairias visuomenės dilemas, kurių kyla dėl jūroje esančios naftos ir dujų: pirma, kas, už kokio pobūdžio žalą ir kam yra atsakingas; antra, kaip užtikrinti, kad atsakingos šalys būtų pakankamai finansiškai pajėgios sumokėti teisėtai priklausančią kompensaciją už žalą ir nuostolius, už kuriuos yra atsakingos; trečia, kaip reikėtų išmokėti kompensaciją, kad ją greitai gautų teisėti ieškovai, ir kaip kuo labiau sumažinti kaskadinio poveikio platesniam ekonomikos sektoriui riziką.

Kaip nurodyta Saugos jūroje direktyvos 39 straipsnio 3 dalyje, reikia apsvarstyti, ar nevertėtų tam tikros elgsenos, dėl kurios kyla avarijos jūroje, atžvilgiu pagal ES teisės aktus taikyti ES baudžiamosios teisės normų. Nors baudžiamoji atsakomybė už saugos jūroje pažeidimus neturėtų tiesioginės įtakos padarytos žalos atlyginimui, tai būtų dar vienas atgrasomųjų priemonių lygmuo, be civilinės atsakomybės ir atsakomybės už žalą aplinkai, kuriuo būtų galima padidinti aplinkos apsaugą ir atitiktį su sauga jūroje susijusiems teisės aktams.

Saugos jūroje pažeidimams kai kuriose aptariamosiose valstybėse jau taikomas baudžiamasis kodeksas. Pavyzdžiui, ir Jungtinės Karalystės (toliau – JK), ir Danijos įstatymuose įtvirtintos nuostatos, pagal kurias tam tikri reikalavimų nesilaikymo atvejai yra laikomi nusikaltimais. Tačiau ES nesuderinta nei nusikalstamų veikų apibrėžtis, nei minimalus sankcijų pobūdis ir lygis. Prieš svarstant, ar pagal ES teisės aktus nevertėtų nusikaltimais laikytis saugos jūroje pažeidimų, reikia, kad būtų įvykdytos griežtos išankstinės teisinės sąlygos. Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 83 straipsnio 2 dalyje sukurtas teisinis pagrindas būtiniausioms taisyklėms dėl nusikalstamų veikų ir sankcijų apibrėžties tam tikroje ES politikos srityje nustatyti. Tuo ES teisėkūros institucijoms aiškiai sudaroma galimybė patvirtinti „būtiniausias taisykles dėl nusikalstamų veikų ir sankcijų apibrėžimo atitinkamoje srityje“, jeigu tai „pasirodo būtin[a] užtikrinant Sąjungos politikos veiksmingą įgyvendinimą srityje, kurioje taikomos derinimo priemonės“.

Todėl norint priimti ES baudžiamosios teisės priemones, reikia įvertinti, ar jos „būtinos“, kad politika būtų veiksmingai įgyvendinama. Taigi sprendimą Saugos jūroje direktyvos pažeidimus įtraukti į baudžiamosios teisės taikymo sritį galima priimti tik nuodugniai įvertinus, ar baudžiamosios teisės priemonės būtų būtinos nurodytam tikslui pasiekti ir ar jos reikalingos ir proporcingos. To padaryti nebus galima, kol Saugos jūroje direktyva tokia forma, kokia galioja dabar, nebus perkelta į aptariamųjų valstybių nacionalinę teisę ir nebus surinkta bent kiek informacijos apie jos įgyvendinimo veiksmingumą. Valstybės narės dar nenusprendė dėl sankcijų už nacionalinės teisės aktų, kuriais į nacionalinę teisę perkeliama Saugos jūroje direktyva, pažeidimus; Saugos jūroje direktyvą į nacionalinę teisę reikia perkelti iki 2015 m. liepos 19 d., visus sprendimus galima priimti per šį procesą arba įgyvendinant teisės aktus po direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę. Todėl kol kas dar per anksti vertinti, ar sankcijos, kurias aptariamosios valstybės suplanuos perkeldamos Saugos jūroje direktyvą į nacionalinę teisę ir vėliau ją įgyvendindamos, turės pakankamai atgrasomojo poveikio ir bus nuoseklios visoje ES arba ar ES baudžiamosios sankcijos būtų būtinos, kad būtų užtikrintas visapusiškai veiksminga operacijų jurose sauga.

Jeigu ateityje būtų nustatyta, kad Saugos jūroje direktyvos tokia forma, kokia galioja dabar, nepakaks operacijų jūroje saugai užtikrinti taip, kaip ketinta, ir kad jos tikslus būtina susieti su baudžiamąja atsakomybe už jūroje padarytus pažeidimus, šią atsakomybę bus galima įtvirtinti naujose Saugos jūroje direktyvos nuostatose, direktyvą iš dalies pakeitus. Šią atsakomybę taip pat būtų galima įtvirtinti priėmus naują atskirą teisės aktą. Tačiau nuosekliausia būtų baudžiamąsias sankcijas suderinti direktyvoje dėl nusikaltimų aplinkai. Taip būtų išvengta kitokių baudžiamųjų sankcijų standartų, negu direktyvoje dėl nusikaltimų aplinkai nustatyta daugeliui nusikaltimų aplinkai. Todėl Saugos jūroje direktyvos 39 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad nusižengimus pagal Saugos jūroje direktyvą galima laikyti nusikaltimais, iš dalies pakeitus direktyvą dėl nusikaltimų aplinkai. Praktiškai tam reikėtų iš dalies pakeisti direktyvos dėl nusikaltimų aplinkai A priedą ir į jo teisės aktų, kurių pažeidimas laikomas neteisėta elgsena, sąrašą įtraukti į Saugos jūroje direktyvą.

Išvados ir pasiūlymai

Saugos jūroje direktyvos 39 straipsnyje Komisijai pavedama išnagrinėti, ar nevertėtų tam tikros elgsenos, dėl kurios kyla didelė avarija, atžvilgiu taikyti direktyvos dėl nusikaltimų aplinkai. Tačiau dar praėjo per mažai laiko, kad būtų galima tinkamai įvertinti, ar ES baudžiamosios teisės priemonės būtų būtinos, kad Sąjungoje būtų pasiektas veiksmingas saugos jūroje lygis. Kad būtų galima padaryti išvadą, ar tam tikros elgsenos, dėl kurios kyla didelė avarija, atžvilgiu nevertėtų taikyti direktyvos dėl nusikaltimų aplinkai, ES reikia surinkti daugiau informacijos apie Saugos jūroje direktyvos veiksmingumą.

Komisija iki 2019 m. liepos 19 d. parengs pirmąją Saugos jūroje direktyvos įgyvendinimo ataskaitą. Svarbu, kad tada Komisija grįžtų prie šios temos ir kad valstybės narės nustatytų, ar elgsenai, dėl kurios kyla didelė avarija, nevertėtų taikyti Nusikaltimų aplinkai direktyvos. O kol kas Komisija gali sudaryti galimybę valstybėms narėms dalytis patirtimi, susijusia su baudžiamosiomis sankcijomis ir įvairią ekonominę veiklą vykdančių įmonių rizikos valdymu.

Remiantis pirmiau išdėstyta išvada, likusiojoje šios ataskaitos dalyje nagrinėjama tik civilinė atsakomybė ir atsakomybė už žalą aplinkai dėl avarijų jūroje.

ATSAKOMYBĖS REGLAMENTAVIMO TVARKOS VEIKSMINGUMAS

Apie atsakomybės reglamentavimo tvarkos veiksmingumą galima spręsti pagal tai, ar joje aiškiai apibrėžta: a) kas atsakingas; b) kokio pobūdžio yra žala ir nuostoliai ir c) kam atsakingas.

a) Kas atsakingas?

Saugos jūroje direktyvoje šiuo atžvilgiu suderinti du svarbūs dalykai.

Pirma, pagal ją atsakomybė visada tenka licencijos turėtojui (t. y. asmeniui arba asmenų grupei, kuriam (-iai) suteiktas leidimas vykdyti naftos ir (arba) dujų žvalgymo, tyrimo ir (arba) išgavimo operacijas pagal Direktyvą 94/22/EB). Šį principą svarbu įtvirtinti Saugos jūroje direktyvoje, nes jis suteikia visišką teisinį aiškumą ir turėtų užtikrinti, kad licencijų turėtojai prisiimtų pagrindinę atsakomybę už jų operacijų keliamos rizikos kontrolę.

Antra, dėl avarijų jūroje padaromos žalos aplinkai pažymėtina, kad pagal Saugos jūroje direktyvos nuostatas įtraukiamos ir operacijos jūroje pagal direktyvą dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą. Tai reiškia, kad dabar už žalą aplinkai taikoma griežta atsakomybė – t. y. nuo šiol kiekvienas licencijos turėtojas yra atsakingas už šią žalą ir, jeigu nustatomas priežastinis ryšys, jų neatsargumo įrodinėti nereikia.

Nors Saugos jūroje direktyvoje suderinti šie du atsakomybės už avarijas jūroje aspektai, nesuderinta atsakomybė už civilinę žalą. Šiuo atžvilgiu avarijos jūroje dažniausiai patenka į aptariamųjų valstybių deliktų teisės taikymo sritį, o nacionalinės teisės normomis nustatyta tvarka, taikoma licencijų turėtojams, dėl neatsargumo sukėlusiems civilinę žalą, ir tvarka, taikoma licencijų turėtojams, kurie savo veiksmais nepažeidė deramo rūpestingumo reikalavimo, labai skiriasi.

Nors tarp veiklos ir žalos visada reikia nustatyti priežastinį ryšį, dažnai taikoma neatsargumo taisyklė. Tai reiškia, kad teismai pirmiausia turi nustatyti, kad atsakingoji šalis pažeidė rūpestingumo reikalavimą, ir tik tada kyla civilinė atsakomybė ir galima priteisti atlyginti atitinkamą žalą. Tai, ar civilinei žalai galioja neatsargumo taisyklė, ar griežta atsakomybė, skiriasi ir priklauso nuo šalies ir nuo žalos bei nuostolių pobūdžio.

b) Už ką atsakingas?

Atsakomybė už žalą aplinkai dėl avarijų jūroje galioja visoje ES pagal direktyvą dėl aplinkos apsaugos. Šiame teisės akte taip pat nustatyta, kiek žalą reikia ištaisyti ir kompensuoti. Taigi, licencijų turėtojas (-ai) atsakys už bet kurioje ES vietoje padarytą žalą saugomoms rūšims ir natūralioms buveinėms, kaip apibrėžta Paukščių ir Buveinių direktyvose, taip pat už žalą vandeniui, kaip apibrėžta Vandens pagrindų direktyvoje ir Jūrų strategijos pagrindų direktyvoje. Jie turės atlyginti valdžios institucijoms už visą darbą, atliktą atkuriant pradinę aplinkos padėtį, arba tą darbą atlikti patys.

Nors ES teisėje suderinta atsakomybė už žalą aplinkai, o aptariamųjų valstybių įstatymuose visada numatyta galimybė reikalauti atlyginti žalą už kūno sužalojimą ir turtinę žalą, padarytas dėl avarijų jūroje, atsakomybė už įvairių rūšių ekonominius nuostolius skiriasi. Pavyzdžiui, skiriasi aptariamųjų valstybių įstatymų nuostatos dėl to, kiek tiesiogiai reikalaujami atlyginti ekonominiai nuostoliai turi būti susiję su avarija, kad būtų kompensuotini (nuostatos dėl tiesiogiškumo). Pagal aptariamųjų valstybių, pavyzdžiui, Kipro ir Jungtinės Karalystės, teisės nuostatas, vien ekonominių nuostolių ieškiniai negalimi, jeigu nėra kūno sužalojimo arba turtinės žalos (negalimumo taisyklė).

Taip pat skiriasi tai, ar ir kaip aptariamųjų valstybių teisės aktuose reglamentuojami būtent tie pramonės sektoriai, kurių veiklai vykdyti svarbi gera bendrai naudojamos jūrinės aplinkos būklė, pavyzdžiui, žvejybos sektorius. Iš patirties matyti, kad šie sektoriai, kuriuos dažnai sudaro daug smulkių ir vidutinių įmonių, ištikus didelei avarijai jūroje, galėtų patirti didelių ekonominių nuostolių.