[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 20.2.2009 KOM(2009) 79 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI, REGIONŲ KOMITETUI IR EUROPOS CENTRINIAM BANKUI Penkeri išsiplėtusios ES metai Ekonomikos laimėjimai ir iššūkiai {SEK (2009) 177} PENKERI IŠSIPLĖTUSIOS ES METAI – ISTORIJOS GAIRĖ 2004–2007 m. dviem etapais į ES įstojo dvylika Vidurio ir Rytų Europos bei Viduržemio jūros regiono šalių. Tai buvo didžiausia iki šiol ES plėtra ir istorinis žingsnis siekiant Europos suvienijimo po kelių „šaltojo karo“ sukelto susiskaldymo dešimtmečių. Praėjus penkeriems metams po 2004 m. stojimo, matyti, kad plėtra buvo labai sėkminga Europos Sąjungai bei jos piliečiams ir kad buvo įgyvendintas vienas iš pirminių Europos integracijos tikslų. Naujosios valstybės narės vien savo skaičiumi ir dinamiškumu sustiprino ir kultūriškai praturtino ES. Plėtros procesas padėjo sukurti ir įtvirtinti demokratiją griuvus komunistiniams režimams. Jis sustiprino Europos saugumą, suteikdamas esminį stabilumo ramstį visame žemyne vykstančių konfliktų ir neramumų metu. Jis gerokai išjudino ekonomiką ir leido pagerinti pragyvenimo standartus naujosiose valstybėse narėse, taip pasitarnaudamas ir senosioms valstybėms narėms, kurioms atsivėrė naujos eksporto ir investavimo galimybės. Integracijos į didesnę vidaus rinką teikiami pranašumai padėjo sustiprinti visos Europos Sąjungos ekonomiką. Paspartinusi struktūrines reformas ES plėtra taip pat padėjo Europai geriau pasinaudoti globalizacijos nauda ir susidoroti su jos keliamais uždaviniais, nes padidėjo jos konkurencingumas pasaulyje. Išsiplėtusi ES taip pat turi svaresnį balsą sprendžiant tokius globalinės svarbos klausimus kaip klimato kaita ar tarptautinė finansų krizė. Apskritai 12 naujų valstybių narių įstojimas sustiprino ES svarbą pasaulyje, ir ji tapo svarbesnė tarptautinėje arenoje tiek ekonomine, tiek politine prasme. Kaip ir pridedamoje analitinėje ataskaitoje[1], šiame komunikate daugiausia dėmesio skiriama ekonominiams plėtros aspektams, įvertinami ligšioliniai ekonomikos laimėjimai ir nurodomi svarbiausi ateities uždaviniai. Plėtra buvo naudinga tiek senosioms valstybėms narėms, tiek visai Europos Sąjungai. Nepaisant nuogąstavimų, kad dėl jos ims irti senųjų valstybių narių ekonominė ir socialinė sistemos, patirtis parodė, kad nei vienas iš šių niūrių pranašavimų nebuvo pagrįstas. Tačiau esant didesnei įvairovei reikia geresnio koordinavimo ir didesnės integracijos. Lisabonos sutartyje nagrinėjamas kelių plėtros etapų institucinis poveikis. ES plėtra ir integracija visuomet buvo vykdomos kartu ir taip bus ateityje. Žinoma, ateityje laukia dideli uždaviniai (taip pat tolesnė plėtra), bet mes turime priemonių jiems įveikti. *** Paskutiniai Europos Sąjungos plėtros etapai užtikrino didesnį visų ES piliečių ekonominį klestėjimą, o Europos vaidmuo pasaulio ekonomikoje sustiprėjo. Plėtra padėjo dar labiau panaudoti augimo potencialą ir padidinti Europos ekonomikos gebėjimą atsigauti, gilindama ekonominę integraciją ir skatindama konkurencingumą. Išsiplėtusi ES dabar yra didžiausia integruota ekonominė zona pasaulyje, kuriai tenka daugiau nei 30 % pasaulio BVP ir daugiau nei 17 % pasaulio prekybos (neskaitant ES vidaus prekybos). ES institucinės bei teisinės sistemos ir bendroji politika vaidina svarbų vaidmenį užtikrinant šią sėkmę. Makroekonominis stabilizavimas, institucijų kūrimas, reguliavimo priemonių suderinimas, valdymo tobulinimas, prekybos integravimas ir kapitalo judėjimo liberalizavimas vyko viso stojimo proceso metu, taigi, daugelis privalumų buvo akivaizdūs dar iki 2004–2007 m. Stojimas į ES parėmė ekonominę politiką, padėjo sukurti stabilią ir konkurencingą ekonominę aplinką ir paskatino valstybės investicijas į žmogiškąjį kapitalą ir infrastruktūrą, tokiu būdu sudarydamas plačias galimybes privačiojo sektoriaus iniciatyvoms. Investuotojai iš senųjų valstybių narių ir viso pasaulio greitai pasinaudojo šiomis naujomis galimybėmis, nukreipdami precedento neturintį privataus kapitalo srautą į naująsias valstybes nares. Spartesnė finansinė integracija, kurią paskatino euro įvedimas arba jo įvedimo perspektyvos, ir sparti globalizacija nulėmė ypač palankią šiam procesui aplinką. Taip pat turėtų būti pažymėta visiška ir sėkminga naujųjų valstybių narių integracija į ES užimtumo ir socialinę politiką. Šie įspūdingi rezultatai rodo ilgai išliekančią griežtų reformų ir ES politinės sistemos vertę. Aiškios naudos iš plėtros turėjo visos išsiplėtusios ES verslininkai ir piliečiai. Senosiose valstybėse narėse į eksportą orientuotos įmonės suvokė didelius privalumus konkurencingumo prasme, o darbo jėgos migracija padėjo įveikti kliūtis tose šalyse, kurios atvėrė savo darbo rinkas. Naujosiose valstybėse narėse sparčiai augo produktyvumas, mažėjo nedarbas ir greitai vyko pajamų konvergencija. Keturios naujosios valstybės narės, kurios nuo įstojimo prisijungė prie euro zonos, laimėjo dar daugiau, nes jos panaikino valiutų kursų riziką, sumažino sandorių išlaidas ir gavo prieigą prie kapitalo mažesnėmis palūkanų normomis. Sparti integracija davė daug naudos augimo prasme, tačiau dėl jos kai kuriose naujosiose valstybėse narėse taip pat atsirado pažeidžiamų vietų, kurias dar labiau išryškino dabartinė ekonomikos ir finansų krizė. Užsienio investicijos naujosiose valstybėse narėse sparčiai didėjo ir skatino ekonomikos restruktūrizavimą, augimą ir užimtumą. Tačiau keliose šalyse dėl spartaus ir nevaldomo vidaus kreditų augimo, kurį skatino užsienio skolinimasis, ekonomika „perkaito“ ir dėl to susidarė didžiulis išorės disbalansas, smarkiai išaugo darbo jėgos sąnaudos, pralenkdamos darbo našumo augimą, ir šoktelėjo nekilnojamojo turto kainos. Dėl to kai kuriose šalyse užsienio kapitalas vis dažniau buvo panaudojamas neproduktyviai. Dėl pasaulinės finansų krizės smarkiai padidėjus kapitalo sąnaudoms, dideliu išorės disbalansu pasižyminčios šalys dabar turi spręsti rimtus padėties sureguliavimo uždavinius. Tačiau šie uždaviniai nėra būdingi tik naujosioms valstybėms narėms; kai kurios senosios valstybės narės susiduria su panašiomis problemomis. Išsiplėtusi ES dabar yra geriau pasirengusi spręsti esamus ir būsimus uždavinius. Reformuotas Stabilumo ir augimo paktas suteikia atramą vidutinės trukmės laikotarpiu, kuria remiamas fiskalinės politikos patikimumas, tuo pačiu užtikrinant pakankamą lankstumą artimiausiu metu. Kartu peržiūrėjus Lisabonos procesą galima nustatyti, kokios struktūrinės reformos reikalingos augimo galimybėms ir gebėjimui atsigauti toliau stiprinti, ir sutelkti į jas dėmesį. Šis procesas paremtas Sanglaudos politika, kuri padėjo Lisabonos tikslus perkelti į regionines atsilikimo mažinimo ir plėtros strategijas. Sanglaudos politika suteikta nemaža parama ES valstybėms narėms (tiek gyvybiškai svarbios finansinės pagalbos, tiek labai reikalingos patirties prasme), padedant Europos investicijų bankui ir kai kuriais atvejais Europos rekonstrukcijos ir plėtros bankui. Sustiprinta mokėjimų balanso priemonė sudaro galimybę Europos Sąjungai pasiūlyti tinkamą finansinę pagalbą toms valstybėms narėms, nepriklausančioms euro zonai, kurioms reikalinga laikina pagalba sklandžiam padėties sureguliavimui. Šie paramos mechanizmai dabar yra prieinami naujosioms valstybėms narėms ir gali paskatinti reikalingą padėties sureguliavimą. PIRMŲ PENKERIŲ METŲ LAIMĖJIMAI Stojimo procesas prisidėjo prie pragyvenimo standartų gerinimo naujosiose valstybėse narėse ir paskatino ekonominę ir socialinę sanglaudą Europos Sąjungoje. Pajamos vienam gyventojui išaugo nuo 40 % senųjų valstybių narių vidurkio 1999 m. iki 52 % 2008 m. Paskaičiuota, kad dėl stojimo proceso ekonomikos augimas naujosiose valstybėse narėse didėjo maždaug 1¾ procentinio punkto per metus laikotarpiu nuo 2000 m. iki 2008 m., kuomet augimas padidėjo nuo vidutiniškai 3½ % 1999–2003 m. iki 5½ % 2004–2008 m. Senosiose valstybėse narėse ES plėtra taip pat turėjo teigiamą poveikį (kaupiamasis produkcijos didėjimas buvo maždaug ½ % per tą patį laikotarpį), visų pirma tose šalyse, kurios padidino prekybą su naujosiomis narėmis bei investicijas jose. Augimą naujosiose narėse daugiausia lėmė kapitalo kaupimas ir darbo našumo augimas; šie du rodikliai sudarė daugiau negu 2 procentinius punktus per metus laikotarpiu nuo 1999 m. iki 2008 m. Dėl įmonių restruktūrizavimo darbo jėgos indėlis 1999–2003 m. buvo neigiamas. Nuo 2004 m. užimtumas naujosiose valstybėse narėse augo net maždaug 1½ % per metus, kartu sparčiai augant darbo vietų skaičiui senosiose valstybėse narėse (apie 1 % per metus nuo ES plėtros). Sparti prekybos integracija paskatino efektyvesnį darbo jėgos pasidalijimą ir sustiprino konkurencingumą Europos Sąjungoje. Prekybos atvirumas naujosiose valstybėse narėse pasiekė labai aukštą lygį. Jų vidutinė eksporto ir importo dalis dabar sudaro 56 % BVP, palyginti su 47 % iki ES plėtros. Tai yra kur kas daugiau negu senosiose valstybėse narėse, kur ši dalis sudaro 38 %. Integracija su senosiomis valstybėmis narėmis ir ypač tarp pačių naujųjų narių sparčiai didėja. 2007 m. beveik 80 % viso naujųjų valstybių narių eksporto buvo nukreipta į likusią ES dalį, o 19½ % eksporto – į kitas naująsias nares (palyginti su 13¼ % 1999 m.). Senųjų valstybių narių eksportas į naująsias valstybes nares sudaro 7½ % viso jų eksporto, palyginti su 4¾ % prieš dešimtmetį. Naujosios valstybės narės išsikovojo savo rinkos dalį didindamos eksporto intensyvumą kapitalo ir technologijų prasme, didele dalimi naudodamosi senųjų valstybių narių investicijomis. Aukštųjų technologijų prekės 2006 m. sudarė 14 % viso jų eksporto, palyginti su 11 % 1999 m. ir beveik 16 % senosiose valstybėse narėse. Pažanga šioje srityje su kaupu kompensavo sumažėjusį sąnaudų konkurencingumą dėl realių valiutų kursų padidėjimo (kuris pastaruoju metu tam tikru mastu pasikeitė į priešingą pusę). Padidėjus prekybos integracijai ES, išnaudojami santykiniai pranašumai, tokiu būdu stiprinamas augimo potencialas ir skatinamas bendras ES konkurencingumas. Naujosios valstybės narės nuo 1999 m. padvigubino savo bendrą dalį pasaulio prekyboje iki 4 %, taip padėdamos ES sustabdyti jos rinkos dalies mažėjimą (3 procentiniais punktais iki 38¼ % 2007 m.) dėl sparčiai didėjančios besivystančios ekonomikos šalių dalies pasaulio prekyboje. Naujosios valstybės narės sparčiai modernizuoja savo ekonomiką. Jos sukūrė veikiančią rinkos ekonomiką ir išsiugdė gebėjimą įveikti konkurencinį spaudimą bei rinkos jėgas bendrojoje rinkoje. Jos taip pat vis geriau priderina savo gamybos struktūras prie senųjų valstybių narių gamybos struktūrų. Žemės ūkis ir gamyba vis dar yra svarbesni naujosiose narėse (2006 m. atitinkamai sudarė 4½ % ir 21¼ % BVP, palyginti su 1½ % ir 16¾ % senosiose valstybėse narėse). Vis dėlto pastaraisiais metais buvo sėkmingai vystoma ekonomika, paremta paslaugomis ir intensyviu žinių naudojimu. Paslaugų dalis BVP išaugo nuo 56 % BVP 1995 m. iki 63 % 2006 m., palyginti su 72 % BVP senosiose valstybėse narėse. Didėjanti technologijomis paremtų prekių eksporto bei užimtumo sektoriuose, kuriuose intensyviai naudojamos žinios, dalis (3,5 % viso užimtumo, palyginti su maždaug 5 % senosiose valstybėse narėse) ir didėjantis išsilavinimo lygis taip pat rodo spartų ekonomikos modernizavimą naujosiose valstybėse narėse, taip klojant pamatus tolesniam sparčiam ekonominio atsilikimo mažinimui. Be to, naujosios valstybės narės ėmėsi reformų, skirtų teisinei valstybei stiprinti ir teisinėms sistemoms modernizuoti, ir turi jas tęsti. Senųjų valstybių narių investicijos buvo esminis veiksnys, skatinantis naujųjų valstybių narių ekonomikos transformaciją. Rengdamosi stojimui, naujosios valstybės narės padarė didelę pažangą, siekdamos makroekonominio stabilumo, ir greitai perėmė teisines ir institucines ES struktūras. Tokia ES parama, kaip pasirengimo narystei priemonės, buvo lemiama skatinant šį procesą. Dėl to didėjo užsienio investicijos, kuriomis buvo skatindamas augimas ir užimtumas. Teigiamas žinių perdavimo, didesnio produktyvumo, padidėjusios konkurencijos ir griežtesnės tvarkos vykdant ekonominę politiką poveikis ilgalaikio augimo galimybėms buvo lygiai taip pat svarbus. Užsienio investicijos buvo ypač didelės finansų sektoriuje. Dėl to užsienio nuosavybė naujųjų valstybių narių bankininkystės sektoriuje dabar svyruoja nuo beveik 100 % Estijoje ir Slovakijoje iki maždaug 30 % Slovėnijoje (palyginti su mažiau negu 20 % vidurkiu euro zonoje). Draudimo įmonių grupės iš senųjų valstybių narių taip pat gerai įsitvirtino naujosiose valstybėse narėse. Stipri finansinė naujųjų ir senųjų valstybių narių tarpusavio priklausomybė rodo, kaip svarbu stiprinti visos ES bendradarbiavimą finansų sektoriaus reguliavimo ir priežiūros srityje. Investicijos ir veikla, finansuojamos pagal sanglaudos politiką, taip pat labai palengvino restruktūrizavimo procesą naujosiose valstybėse narėse ir sustiprino ekonominę ir socialinę sanglaudą visoje Europos Sąjungoje. Ši politika labai padėjo naujosioms valstybėms narėms integruotis į pasaulio prekybos sistemą ir Europos bendrąją rinką ir toliau plėtoti ekonominius ryšius, dėl kurių jas pasiekė dideli tiesioginių užsienio investicijų srautai, buvo sukurta naujų darbo vietų ir išaugo pragyvenimo standartai. Teritorinės bendradarbiavimo programos taip pat padėjo pagilinti ES regionų integraciją ir skatino dalytis žiniomis. Be to, sanglaudos politika sustiprino endogeninio augimo galimybes šiose šalyse, didindama jų ekonomikos produktyvumą ir konkurencingumą. Galiausiai ji palengvino darbuotojų perėjimą iš tradicinių į naujus ekonomikos sektorius, neišvengiamą tokiame sparčiame restruktūrizavimo procese, tokiu būdu skatindama tvarų ir subalansuotą augimo procesą. Stojimo į ES procesas taip pat susijęs su nauja produktų rinkų reglamentavimo sistema naujosiose valstybėse narėse, įskaitant konkurencijos politiką ir valstybės pagalbą. Naujosiose valstybėse narėse viešai skelbiamų viešųjų pirkimų dalis yra didesnė (5¾ % BVP, palyginti su 3¼ % BVP visoje ES 2007 m.). Pagal 2007 m. „Eurobarometro“ apklausą 71 % mažųjų ir vidutinių įmonių (palyginti su 63 % senosiose valstybėse narėse) mano, kad konkurencija gerokai padidėjo. Turimi duomenys taip pat rodo, kad konkurencija pastebimai išaugo telekomunikacijų ir pašto paslaugų sektoriuose, kuriuose galioja speciali reguliavimo sistema. Valstybės pagalba naujosiose narėse sumažėjo, palyginti su BVP, nuo 1½ % 2000 m. iki ½ % BVP 2006 m. (tik šiek tiek viršija senųjų valstybių narių lygį). Nepaisant šios pažangos, kuri atliko svarbų vaidmenį skatinant verslo veiklą, kai kuriose naujosiose valstybėse narėse konkurencijos teisės įgyvendinimas išlieka sudėtingas. Be to, mažosios ir vidutinės įmonės vis dar jaučiasi sąlyginai suvaržytos tokiose srityse kaip galimybės gauti finansavimą, kvalifikuotos darbo jėgos pritraukimas, naujų technologijų diegimas ir galimybė pasinaudoti infrastruktūra. Naujųjų valstybių narių žemės ūkio rinkų ir kaimo ekonomikos integracija į ES įgyvendinta be didesnių vidaus ekonomikos ar socialinių problemų. Pasirengimo narystei laikotarpiu kruopščiai suplanuota stojimo strategija kartu su didelėmis investicijomis ir pagalbos programomis šalyse kandidatėse davė rezultatų. Pasiekus patikimų ir subalansuotų derybų dėl stojimo, kuriose didelis dėmesys buvo skiriamas kaimo plėtrai ir perėjimui nuo rinkos paramos prie tiesioginės pajamų paramos, rezultatų, susidarė galimybės naujosioms valstybėms narėms sklandžiai integruotis į vidaus žemės ūkio maisto produktų rinką bei bendrąją žemės ūkio politiką. Išsiplėtusi ES rinka sudarė dideles galimybes visų valstybių narių ūkininkams ir žemės ūkio maisto produktų įmonėms, ir dėl jos išaugo Bendrijos šalių tarpusavio prekyba ir padidėjo tiesioginės užsienio investicijos. Plėtra taip pat sustiprino ES poziciją tarptautinėse žemės ūkio produktų rinkose. Dėl plėtros susidariusios naujos investicijų galimybės padėjo įmonėms senosiose valstybėse narėse sustiprinti savo konkurencingumą pasaulyje ir išsaugoti darbo vietas šalyje. Senųjų valstybių narių įmonėms plėtra atvėrė naujas eksporto ir užsienio investicijų rinkas. Ji suteikė joms galimybių didinti efektyvumą ir konkurencingumą. Turėdamos aukštos kvalifikacijos darbo jėgą ir panašią teisinę, institucinę ir reguliavimo aplinką, naujosios valstybės narės šiuo požiūriu siūlo plačias galimybes. Nors dėl susijusio restruktūrizavimo artimiausiu metu galimos didelės sureguliavimo išlaidos, jos leis padidinti ES įmonių konkurencingumą pasaulyje ir galiausiai išsaugoti darbo vietas ir padidinti augimą visoje ES. Iš tiesų, keliuose sektoriuose (mašinų, baldų, medicinos instrumentų, cheminių medžiagų, medienos) investicijos į naująsias valstybes nares buvo glaudžiai susijusios su užimtumu senosiose narėse. Darbuotojai naujosiose valstybėse narėse pasinaudojo išaugusiomis įsidarbinimo galimybėmis savo šalyse bei užsienyje, nors darbo jėgos migracija sukėlė ekonominių ir socialinių problemų kai kuriose iš naujųjų valstybių narių. Po daugiau nei dešimtmečio ekonomikos restruktūrizavimo, darbo rinkos naujosiose valstybėse narėse pasirengė visuotiniam pagyvėjimui, kuris rimtai prasidėjo 2003 m. ir kurio metu nuo 2003 iki 2007 m. buvo sukurta 3 milijonai naujų darbo vietų. Dėl to nedarbas nukrito iki panašaus lygio kaip likusiose Europos Sąjungos šalyse (apie 7 % 2007 m.), o užimtumas padidėjo iki maždaug 60 %. Vis dėlto ir toliau aukštas ilgalaikio nedarbo rodiklis (apie 56 % 2006 m., daugiau nei 13 procentinių punktų viršijantis senųjų valstybių narių vidurkį) rodo didelę įgūdžių ir darbo rinkos neatitiktį. Be to, keliose šalyse darbo užmokestis augo daugiau nei darbo našumas, dėl to sumažėjo konkurencingumas. Kai kuriose naujosiose valstybėse narėse (ypač Kipre, Lietuvoje, Lenkijoje ir Rumunijoje) prie šių problemų prisidėjo darbo jėgos emigracija. Darbo jėgos migracija taip pat kėlė susirūpinimą dėl protų nutekėjimo bei švaistymo ir darbo jėgos trūkumo tam tikruose sektoriuose ir profesijose, nors aukštos kvalifikacijos darbo jėgos pasiūla didėja, ir dėl gerėjančių ekonominių sąlygų mažėja paskatų dirbti užsienyje. Be to, namo sugrįžtantys darbuotojai dažnai parsiveža naujų įgūdžių, kurie vertingi tų šalių ekonomikai. Su dideliu išvykstančios darbo jėgos srautu taip pat susiję nemaži pinigų pervedimai iš užsienio (apie 5,5 % BVP Bulgarijoje ir Rumunijoje, 1,5 % BVP Lenkijoje), kuriais remiama šalies ekonomika. Senosiose valstybėse narėse iki plėtros kilęs susirūpinimas dėl masiškos darbo jėgos migracijos nepasiteisino. Apskritai iš naujųjų valstybių narių į senąsias valstybes nares migravusių asmenų skaičius nėra labai didelis (apie 3,6 mln., palyginti su 1,6 mln. 2003 m. pabaigoje) ir nemanoma, kad jis labai išaugtų netgi po to, kai bus panaikinti kai kuriose valstybėse narėse likę pereinamojo laikotarpio apribojimai. Santykinis šių srautų svoris, palyginti su darbingo amžiaus gyventojais kiekvienoje šalyje, yra nedidelis (apie 1 % arba mažiau), išskyrus Airiją, kur imigrantai iš naujųjų valstybių narių sudaro 5 % visų darbingo amžiaus gyventojų. Absoliučia išraiška svarbiausios paskirties šalys buvo Jungtinė Karalystė (nuo naujų narių įstojimo priėmusi beveik 1/3 migrantų), Ispanija (18 %) ir Airija (10 %), nors dėl finansų krizės didelė dalis šių darbuotojų gali sugrįžti į gimtąsias šalis. Nors kai kurie iš šių srautų sukėlė neramumų kai kuriuose darbo rinkos segmentuose ir turėjo tam tikrą socialinį poveikį, apskritai jų poveikis yra teigiamas. Turima informacija rodo, kad judumas ES viduje po plėtros nesukėlė rimtų problemų darbo rinkose. Laisvas darbo jėgos judėjimas yra svarbus privalumas, kurį suvienytoji Europa siūlo savo piliečiams ir įmonėms. Paskaičiuota, kad pastarojo meto darbo jėgos judumas ES viduje vidutinės trukmės laikotarpiu sudaro 0,3 % visos ES BVP. Migrantai iš naujųjų valstybių narių linkę dirbti mažesnės kvalifikacijos darbą (1/3 migrantų, palyginti su 10 % vietos darbuotojų), nors jų kvalifikacija yra santykinai aukšta (40 % migrantų priklauso aukštos kvalifikacijos kategorijai, palyginti su 25 % darbo jėgos senosiose valstybėse narėse). Atvykę darbuotojai padėjo tenkinti darbo rinkos poreikius ir sušvelninti darbuotojų trūkumo problemą (pvz., statybų ir paslaugų sektoriuose), nesukeldami didesnių neramumų darbo rinkoje. Svarbus šios migracijos ypatumas taip pat yra laikinas jos pobūdis: Jungtinėje Karalystėje 50 % naujųjų migrantų jau sugrįžo į gimtąsias šalis. Komisija paragino valstybes nares atsižvelgiant į jų darbo rinkų situaciją apsvarstyti, ar joms būtina toliau taikyti apribojimus, nežiūrint Stojimo sutartyse numatytų teisių, susijusių su pereinamojo laikotarpio priemonėmis[2]. ATEITIES IŠŠŪKIAI, PADIDĖJĘ DĖL SUNKIOS PASAULINĖS KRIZĖS Sunki dabartinė ekonomikos krizė lemia naujus rimtus iššūkius nacionalinei politikai . Krizės poveikis jaučiamas visose valstybėse narėse – silpnėja prekyba, mažėja finansavimo galimybės, sparčiai nyksta namų ūkių turtas ir smunka pasitikėjimas. Nors narystė ES, o dar labiau narystė euro zonoje, teikia apsaugą ir stabilumą, kurie išplečia investuotojų pasitikėjimą, krizės metu labai svarbi patikima vidaus politika. Visose valstybėse narėse, kurios patyrė skolinimo bumą, susiformavo panašios pažeidžiamos vietos, tokios kaip didelė priklausomybė nuo užsienio santaupų ir prasta įmonių bei namų ūkių finansinė padėtis. ES stengiasi atkurti stabilumą, skaidrumą ir pasitikėjimą finansų sektoriumi ne tik šalindama pačius didžiausius trūkumus, bet ir spręsdama klausimą dėl gilesnės reguliavimo ir priežiūros sistemos reformos poreikio. Finansų krizė taip pat atskleidė kitas pažeidžiamas vietas. Keliose naujosiose valstybėse narėse pernelyg optimistiški įmonių pelno ir namų ūkio pajamų lūkesčiai paskatino kapitalo įplaukas ir kreditų augimą, viršijusius patikimą pusiausvyros lygį. Daugeliu atveju dėl to susidarė nepaprastai didelis einamosios sąskaitos deficitas. Kalbant apie kreditavimo didėjimą, kreditų namų ūkiams ir ypač būsto paskolų raida buvo ypatingai dinamiška ir dažnai sukeldavo trumpalaikius nekilnojamojo turto burbulus. Keliose šalyse taip pat gerokai pagausėjo paskolų užsienio valiuta. Dėl to padidėjo namų ūkių ir įmonių jautrumas valiutos nuvertėjimui. Be to, kreditų augimas naujosiose valstybėse narėse buvo didele dalimi palaikytas didinant tarpvalstybinį skolinimą, dėl kurio vidaus bankininkystės sektorius tapo labai priklausomas nuo patronuojančiųjų užsienio bankų grupės teikiamo finansavimo. Šie pastarojo meto įvykiai aiškiai parodo, kad visose naujosiose valstybėse narėse reikalingos didelės tolesnės pastangos , siekiant išlaikyti paskutinių ES plėtros etapų laimėjimus, ypač susijusius su pajamų konvergencija, finansine integracija ir tiesioginėmis užsienio investicijomis į konvergencijos siekiančias valstybes nares. ES politinė sistema padeda susidoroti su šiais iššūkiais ir sudaro galimybes naujosioms valstybėms narėms toliau skatinti ekonomikos dinamiškumą vidutinės trukmės ir ilguoju laikotarpiu. Tačiau rezultatai daugiausia priklausys nuo patikimos vidaus ekonominės politikos ir tinkamos institucinės struktūros. Anksčiau vidaus politika ir institucijos ne visada buvo tinkamos ir dažnai iš esmės neatitikdavo ES rekomendacijų. Ypač fiskalinė politika galėjo daugiau prisidėti palaikant makroekonominį ir finansinį stabilumą, jei būtų laiku reaguojama į ekspansinį spaudimą, keliamą klestinčio privačiojo sektoriaus. Bendrosios rinkos sukūrimas ir reformų, kuriomis toliau modernizuojama ekonomika, įgyvendinimas yra nuolatinis uždavinys, siekiant didžiausios galimos naudos iš ES plėtros. Dėl plėtros padidėjo ES konkurencingumas ir jos patrauklumas investuotojams, todėl dabar galima geriau nei kada nors anksčiau pasinaudoti globalizacijos privalumais. Nežiūrint to, galima geriau pasinaudoti bendrosios rinkos plėtros teikiama nauda, visų pirma mažosioms ir vidutinėms įmonėms, didinant prekių, paslaugų, darbo jėgos ir finansų rinkų integraciją. Šių reformų nauda yra dviguba: jomis skatinamas augimas bei darbo vietų kūrimas ir makroekonominis stabilumas, padedant geriau pritaikyti darbo užmokestį ir kainas prie sukrėtimų. Iki šiol bendrosios rinkos reglamentai buvo gerai įgyvendinami naujosiose valstybėse narėse, tačiau galima matyti tam tikrą vadinamąjį reformų nuovargį. Teisinės valstybės stiprinimas, viešojo administravimo efektyvumo didinimas ir teismų reforma ir toliau yra iššūkiai, kurie labai svarbūs verslo aplinkai, konkurencingumui ir tolesniam augimui bei integracijai į ES. ES plėtros patirtis parodė, kad viešojo administravimo, visų pirma konkurencijos, priežiūros ir reguliavimo institucijų ir teismų, efektyvumas ir veiksminga finansinė kontrolė yra esminiai dalykai ir gali labai stipriai paspartinti investicijas. Siekiant pasinaudoti visais bendrosios rinkos privalumais, taip pat svarbu tęsti darbą šiose srityse. Vienas po kito įvykę euro zonos plėtros etapai taip pat padės pasinaudoti visais bendrosios rinkos privalumais, tačiau tam reikės tolesnių reformų. Narystė euro zonoje teikia daug privalumų, tokių kaip valiutų kursų rizikos panaikinimas ir mažesnės sandorių išlaidos, aktyvesnė prekyba ir tiesioginės užsienio investicijos, didesnė konkurencija ir finansų integracija. Visos naujosios valstybės narės yra įsipareigojusios įsivesti eurą, tačiau laikosi skirtingų strategijų. Kipras, Malta, Slovėnija ir Slovakija jau įsivedė eurą, tuo tarpu kitos naujosios valstybės narės padarė mažesnę pažangą, siekdamos nominaliosios konvergencijos; kai kurios laikinai netgi žengė žingsnį atgal. Euro įvedimo tikslas taip pat teikia stiprią paskatą vykdyti politiką, būtiną siekiant skatinti greitą nominaliąją bei realiąją konvergenciją, ir padeda įveikti reformų nuovargį. ATSAKAS Į IŠŠŪKIUS Patikima fiskalinė politika yra būtina siekiant palaikyti makrofinansinį stabilumą ir skatinti integraciją bei pajamų konvergenciją. Po įstojimo naujosios valstybės narės privalo laikytis Stabilumo ir augimo pakto, o šešios iš jų 2004 m. buvo įtrauktos į perviršinio deficito procedūrą. Iki 2008 m. vidurio dėl stipraus augimo, mažesnių palūkanų normų ir dėl ES plėtros padaugėjus pervedimų ES viduje, procedūra buvo atšaukta visoms šalims, išskyrus Vengriją. Tačiau finansų krizė atsiliepia valstybės finansams. Žvelgiant į ateitį, naujosios valstybės narės gali išvengti kompromiso tarp fiskalinio apdairumo bei pakankamų lėšų skyrimo viešosios išlaidoms, skirtoms augimui skatinti, jei jos laikysis gerosios fiskalinio valdymo patirties (įskaitant skaidrias ir patikimas vidutinės trukmės biudžeto struktūras) ir pagerins valstybės finansų kokybę. Sveikatos priežiūros, pensijų ir švietimo sistemų reformos taip pat yra būtinos siekiant užtikrinti ilgalaikį fiskalinį tvarumą ir didinti ekonominį efektyvumą. Reformuotame Pakte numatytas lankstumas, būtinas tam, kad konvergencijos siekiančių šalių ekonomika galėtų amortizuoti fiskalinės būklės pablogėjimą krizės metu, jei tik bus dedama pakankamai pastangų, kad būtų susigrąžinta tvirta fiskalinė būklė, buvusi iki krizės. Todėl ambicingų konsolidacijos pastangų ir tinkamo pagrindinės fiskalinės būklės įvertinimo užtikrinimas ekonomikos pakilimo laikotarpiu yra svarbiausi fiskalinės priežiūros tikslai, siekiant užtikrinti, kad politikos formuotojai galėtų pasinaudoti šiuo lankstumu. Lisabonos ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategija yra galingas katalizatorius vykdant struktūrines reformas, kurios taip pat yra labai svarbios skatinant integraciją ir pajamų konvergenciją. Darbo našumo augimas akivaizdžiai lieka svarbus ilgalaikis ES konkurencingumo uždavinys. Vertinant struktūrines reformas, kurios galėtų padėti didinti augimą ir užimtumą, matyti, kad praeityje padaryta nepakankama pažanga mokslinių tyrimų ir plėtros bei inovacijų srityje. Tolesnės pastangos, skirtos viešojo administravimo efektyvumui didinti ir biurokratizmui iš esmės mažinti kai kuriose valstybėse narėse taip pat yra svarbios, norint visiškai pasinaudoti bendrosios rinkos privalumais. Visoje ES pastebimi teigiami darbo rinkų veikimo struktūriniai pokyčiai. Nors bendras vaizdas gana teigiamas, kai kuriose valstybėse narėse vis dar yra daug galimybių tobulėti, ypač sprendžiant tokias problemas kaip regioniniai skirtumai bei įgūdžių ir darbo rinkos neatitiktis. Europos Komisijos ir Tarybos vykdoma sustiprinta šalių priežiūra atsižvelgiant į Stabilumo ir augimo paktą bei Lisabonos procesą bus labai svarbi skatinant teisingą politiką trumpuoju ir ilguoju laikotarpiu . Šiuo tikslu ir siekiant sustiprinti sureguliavimo gebėjimus, makroekonominis disbalansas, taip pat turto rinkose, politikos galimybės šiam disbalansui veiksmingai įveikti, stabilumui ir sklandžiam finansų rinkų veikimui būtinos struktūrinės reformos ir teisinės valstybės sąlygos turėtų būti nustatyti ankstyvoje priežiūros proceso stadijoje, ypač labiausiai pažeidžiamose šalyse. Į ilgalaikius tikslus orientuotos sanglaudos politikos ir ES kaimo plėtros politikos įgyvendinimas padeda sukurti tvaraus augimo sąlygas. Kaip ir ankstesniuose plėtros etapuose, ES pervedimai buvo labai naudingi naujosioms valstybėms narėms dar iki įstojimo. Bendra pervedimų iš ES biudžeto į naująsias valstybes nares suma 2007 m. sudarė maždaug 2 % jų BVP, ir manoma, kad iki 2013 m. ji padidės iki 3 %. Palyginti su senųjų valstybių narių BVP, šie pervedimai 2007 m. sudarė 0,2 %, o iki 2013 m. padidės iki 0,3 %. Sanglaudos politika remiamas vietos augimo potencialo išnaudojimas, sutelkiant dėmesį į tokias prioritetines sritis kaip moksliniai tyrimai ir inovacijos, IKT, transporto infrastruktūra, verslo aplinka ir žmogiškasis kapitalas. Senosioms valstybėms narėms taip pat buvo naudinga dėl šių pervedimų išaugusi prekių ir paslaugų paklausa. Sanglaudos politika taip pat padėjo sukurti reikalingas stabilias, aktyvias, skaidrias ir atskaitingas valstybės lėšų valdymo institucijas, tokiu būdu didinant pilietinės visuomenės palankumą ir valstybės išlaidų efektyvumą apskritai. Patikimas valdymas ir veiksminga finansų kontrolė yra būtinos prielaidos papildomoms privačioms investicijoms skatinti. Po stojimo ES kaimo plėtros politiką pradėta taikyti ir naujosioms valstybėms narėms; dėl to padidėjo žemės ūkio sektoriaus konkurencingumas ir pajamų diversifikavimas kaimo vietovėse. Be to, sėkmingas stabilumo bei konvergencijos ir nacionalinių reformų programų įgyvendinimas, siekiant užtikrinti į stabilumą orientuotą makroekonominę politiką, palankią verslo aplinką, lanksčias produktų ir darbo rinkas ir pakankamą administracinį įsisavinimo gebėjimą, yra būtinas svarbiausiems atsilikimo mažinimo ir konkurencingumo didinimo tikslams pasiekti. ES politika ir finansų įstaigų veikla bei priemonėmis užtikrinama būtina parama konvergencijos procesui. Nors didžioji dalis išteklių teikiama vykdant sanglaudos politiką, Europos investicijų bankas taip pat siūlo paramą ir numato gerokai padidinti (beveik 40 %) 2009 m. skolinimo planus naujosiose valstybėse narėse mažosioms ir vidutinėms įmonėms bei projektams finansuoti svarbiausiuose sektoriuose, daugiausia aplinkosaugos ir transporto. Be to, Europos rekonstrukcijos ir plėtros bankas, po plėtros laipsniškai mažinęs veiklos apimtį naujosiose valstybėse narėse, iš naujo sutelkė dėmesį į šį regioną, pasitelkdamas savo svarbią patirtį, įgytą vykdant su finansų sektoriumi susijusius projektus, taip pat rizikos kapitalo projektus. Pastarojo meto pastangos teikti pagalbą šalims, turinčioms finansinių poreikių, rodo, kad kyla akivaizdus pavojus nuo plėtros pasiektiems laimėjimams. Problemos Vengrijoje ir Latvijoje pasiekė tokį lygį, kad šioms šalims teko prašyti išorinės finansinės paramos. 2008 m. pabaigoje mokėjimų balanso priemonė padidinta nuo pradinių 12 mlrd. EUR iki 25 mlrd. EUR, kad būtų pakankama šiam tikslui, ir šioms šalims suteikta nemaža pagalba, paremta plačiomis politinėmis programomis, siekiant padėti išvengti pernelyg didelio gamybos apimties ir darbo vietų skaičiaus sumažėjimo, kol vyksta būtinas sureguliavimas. ES parama ne tik padėjo konkrečioms sunkumų patiriančioms šalims, bet ir sustabdė galimą neigiamą šalutinį poveikį kitoms naujoms ir senoms valstybėms narėms. IŠVADA Pastarieji ES plėtros etapai buvo svarbi Europos suvienijimo proceso gairė ir buvo naudingi visiems Europos Sąjungos piliečiams. Paskatinusi efektyvesnį darbo pasidalijimą ir teigiamus teisinės, reguliavimo ir institucinės aplinkos pokyčius, plėtra sudarė sąlygas padidinti visos ES ekonomikos konkurencingumą ir atsparumą. Praėjus penkeriems metams, ES yra geriau pasirengusi veikti išaugusios pasaulinės konkurencijos sąlygomis ir imtis lyderės vaidmens pasaulio ekonomikoje ir jos valdyme. Ji tapo daug stipresne tarptautinių derybų dalyve ir yra pajėgi greitai reaguoti – tai parodė pastarojo meto dujų krizė, gana stipriai sukrėtusi kai kurias naująsias valstybes nares. Šiuo atveju greiti koordinuoti Europos veiksmai parodė ES solidarumą, ir buvo atkurtos svarbios energijos tiekimo jungtys. Tačiau nacionalinių ekonomikos sistemų integracija ir pajamų konvergencija dar nevisiškai įgyvendinta. Kad valstybės narės (taip pat naujosios) galėtų pasinaudoti visa bendrosios rinkos teikiama nauda, ES teisės aktai turi būti visiškai perkelti į nacionalinę teisę, o produktų ir paslaugų rinkos turi būti toliau integruojamos. Atsižvelgiant į gausius privalumus, reikia ir toliau siekti finansinės integracijos Europos Sąjungoje, tuo pačiu šalinant reguliavimo ir priežiūros trūkumus, kuriuos atskleidė finansų krizė. Šio integracijos proceso metu sanglaudos politika ir toliau atliks svarbų vaidmenį remiant ekonomikos restruktūrizavimą naujosiose valstybėse narėse. Šios reformos yra ypač svarbios dabar, kilus pasaulinei finansų krizei, dėl kurios konvergencijos procesas gali sulėtėti. Tačiau tokio masto krizė taip pat suteikia progą imtis priemonių jos socialiniam ir ekonominiam poveikiui sušvelninti ir vykdyti radikalias struktūrines reformas, kurios padėtų greitai ir visiškai atkurti ekonomiką – tai sudarys sąlygas Europos šalių ekonomikai pasinaudoti visomis augimo galimybėmis, kurios atsiras krizei pasibaigus. Žvelgiant į priekį, sustiprinta šalių priežiūra atsižvelgiant į Stabilumo ir augimo paktą ir Lisabonos procesą turės atlikti pagrindinį vaidmenį anksti nustatant klausimus, kuriems valstybės narės turi skirti didžiausią dėmesį vykdydamos ekonominę politiką, ir priemones, kurių jos turi imtis kylančioms problemoms spręsti. Aktyvios struktūrinės reformos ir patikimas makroekonomikos valdymas bus būtini, norint sumažinti didelių finansų krizių tikimybę ateityje. Dėl kelerius metus trukusio kruopštaus pasirengimo ir nuolatinės stebėsenos ES ir po plėtros toliau sklandžiai veikia. Dėl plėtros tiek naujosiose, tiek senosiose valstybėse narėse sustiprėjo konkurencingumas ir papildomai išaugo ekonomika. Tačiau siekiant užtikrinti nuolatinę integraciją ir pajamų konvergenciją ES ir išlaikyti ES vaidmenį valdant pasaulio ekonomiką, būtina imtis tolesnių reformų ir jas įgyvendinti. Pažanga šioje srityje taip pat reikalinga tam, kad būtų sukurta palanki aplinka tolesniems ES plėtros darbotvarkės žingsniams, kuriais savo ruožtu būtų toliau stiprinamas ES ekonomikos augimo potencialas ir atsparumas. Labai svarbu sėkmingai įveikti dabartinę krizę ir išsaugoti paskutinių ES plėtros etapų laimėjimus. Kaip jau buvo anksčiau, tolesnis ES darbotvarkės vykdymas suteiks privalumų, kurie bus toli gražu ne vien ekonominiai. [1] „Penkeri išsiplėtusios ES metai – Ekonomikos laimėjimai ir iššūkiai“, European Economy , Nr. 1/2009 [2] „Laisvo darbuotojų judėjimo poveikis plečiantis ES. Pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo pirmojo etapo (2007 m. sausio 1 d.–2008 m. gruodžio 31 d.) ataskaita“, COM(2008) 765, 2008 11 18.