KOMISIJOS PRANEŠIMAS.

Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje aiškinimo ir taikymo gairės

(Tekstas svarbus EEE)

(2021/C 526/01)

TURINYS

ĮVADAS 5

1. NKVD TAIKYMO SRITIS 5

1.1. Materialinė taikymo sritis 5

1.1.1. Nacionalinės teisės aktai dėl komercinės veiklos, kuriais saugomi kiti, ne vartotojų ekonominiai interesai 6

1.1.2. Komercinė veikla, susijusi su įmonių tarpusavio (angl. business-to-business, B2B) sandoriu arba kenkianti tik konkurentų ekonominiams interesams 7

1.2. NKVD ir kitų ES teisės aktų sąveika 8

1.2.1. Santykis su kitais ES teisės aktais 8

1.2.2. Informacija, kuri pagal kitus ES teisės aktus laikoma „esmine“ 10

1.2.3. Sąveika su Vartotojų teisių direktyva 12

1.2.4. Sąveika su Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva 13

1.2.5. Sąveika su Kainų žymėjimo direktyva 15

1.2.6. Sąveika su Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva 16

1.2.7. Sąveika su Paslaugų direktyva 17

1.2.8. Sąveika su E. komercijos direktyva 17

1.2.9. Sąveika su Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva 17

1.2.10. Sąveika su Bendruoju duomenų apsaugos reglamentu ir E. privatumo direktyva 18

1.2.11. Sąveika su SESV 101 ir 102 straipsniais (ES konkurencijos taisyklės) 19

1.2.12. Sąveika su ES pagrindinių teisių chartija 20

1.2.13. Sąveika su SESV 34–36 straipsniais 20

1.2.14. Sąveika su Verslo platformos reglamentu 21

1.3. NKVD ir savireguliacijos santykis 21

1.4. Vykdymo užtikrinimas ir teisių gynimas 22

1.4.1. Viešasis ir privatusis vykdymo užtikrinimas 22

1.4.2. Sankcijos 22

1.4.3. Vartotojų teisių gynimas 25

1.4.4. NKVD taikymas trečiosiose šalyse įsteigtiems prekiautojams 25

2. PAGRINDINĖS NKVD SĄVOKOS 25

2.1. Kaip veikia NKVD? Direktyvos struktūrinė schema 25

2.2. Prekiautojo sąvoka 26

2.3. Komercinės veiklos sąvoka 28

2.3.1. Veikla po pardavimo, įskaitant skolų išieškojimo veiklą 29

2.3.2. Prekiautojai, perkantys produktus iš vartotojų 30

2.4. Sprendimo dėl sandorio kriterijus 30

2.5. Vidutinis vartotojas 33

2.6. Pažeidžiami vartotojai 35

2.7. 5 straipsnis. Profesinis atidumas 36

2.8. 6 straipsnis. Klaidinantys veiksmai 38

2.8.1. Bendra klaidinanti informacija 39

2.8.2. Kainos pranašumai 41

2.8.3. Klaidinanti rinkodara 42

2.8.4. Elgesio kodeksų nesilaikymas 43

2.8.5. Dvejopos kokybės prekių rinkodara 44

2.9. 7 straipsnis. Klaidinantis informacijos neatskleidimas 49

2.9.1. Esminė informacija 50

2.9.2. Paslėpta rinkodara ir (arba) komercinio tikslo nenurodymas 50

2.9.3. Neaiškiai pateikta esminė informacija 51

2.9.4. Naudojamos komunikacijos priemonės faktinės aplinkybės ir ribotumas 52

2.9.5. Esminė kvietimų pirkti informacija. 7 straipsnio 4 dalis 53

2.9.6. Nemokami bandymai ir apgaulinga prenumerata 58

2.10. 8 ir 9 straipsniai. Agresyvi komercinė veikla 59

3. JUODASIS KOMERCINĖS VEIKLOS SĄRAŠAS (I PRIEDAS) 60

3.1. Produktai, kurie negali būti legaliai parduodami. 9 punktas 61

3.2. Piramidės pobūdžio sistemos. 14 punktas 62

3.3. Ligas, funkcinius sutrikimus ar išsigimimą gydantys produktai. 17 punktas 63

3.4. Teiginio „nemokamas“ vartojimas. 20 punktas 66

3.5. Automatizuotomis priemonėmis įsigytų bilietų perpardavimas. 23a punktas 69

3.6. Atkakli prekyba nuotoline priemone. 26 punktas 69

3.7. Tiesioginis vaikų raginimas pirkti. 28 punktas 70

3.8. Dovanos. 31 punktas 71

4. NKVD TAIKYMAS KONKREČIOSE SRITYSE 72

4.1. Tvarumas 72

4.1.1. Ekologiškumo teiginiai 72

4.1.1.1. Sąveika su kitais ES teisės aktais dėl ekologiškumo teiginių 73

4.1.1.2. Pagrindiniai principai 75

4.1.1.3. NKVD 6 straipsnio taikymas ekologiškumo teiginiams 76

4.1.1.4. NKVD 7 straipsnio taikymas ekologiškumo teiginiams 79

4.1.1.5. NKVD 12 straipsnio taikymas ekologiškumo teiginiams 81

4.1.1.6. I priedo taikymas ekologiškumo teiginiams 82

4.1.1.7. Lyginamieji ekologiškumo teiginiai 83

4.1.2. Suplanuotas nusidėvėjimas 84

4.2. Skaitmeninis sektorius 86

4.2.1. Interneto platformos ir jų komercinė veikla 87

4.2.2. Tarpininkavimas sudarant vartojimo sutartis su trečiosiomis šalimis 89

4.2.3. Paieškos rezultatų skaidrumas 90

4.2.4. Naudotojų atsiliepimai 93

4.2.5. Socialiniai tinklai 96

4.2.6. Nuomonės formavimo rinkodara 97

4.2.7. Duomenimis grindžiama veikla ir juodieji veiklos modeliai 99

4.2.8. Kainodaros metodai 102

4.2.9. Žaidimai 103

4.2.10. Geografinės buvimo vietos nustatymo metodų naudojimas 105

4.2.11. Vartotojo susaistymas 106

4.3. Kelionių ir transporto sektorius 107

4.3.1. Kompleksiniai klausimai 107

4.3.2. Kelionės paslaugų paketai 109

4.3.3. Pakaitinio naudojimosi sutartys 109

4.3.4. Oro transportui ypač aktualūs klausimai 110

4.3.5. Automobilių nuomos veiklai ypač aktualūs klausimai 114

4.3.6. Kelionių užsakymo interneto svetainėms ypač aktualūs klausimai 115

4.4. Finansinės paslaugos ir nekilnojamasis turtas 116

4.4.1. Kompleksiniai klausimai 116

4.4.2. Nekilnojamojo turto aspektai 117

4.4.3. Finansinių paslaugų aspektai 118

PRIEDAS 121

ĮVADAS

Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB (1) dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje (Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva, toliau – NKVD) yra visa apimantis ES teisės aktas, kuriuo reglamentuojama nesąžininga komercinė veikla įmonių ir vartotojų sandoriuose. Direktyva taikoma visai komercinei veiklai prieš įmonei sudarant sandorį su vartotoju, jo sudarymo metu ir po jo sudarymo.

Šio rekomendacinio pranešimo (toliau – pranešimas) tikslas yra padėti tinkamai taikyti direktyvą. Šis pranešimas parengtas pagal 2016 m. redakcijos gaires (2) ir jas pakeičia. Šiuo pranešimu taip pat siekiama geriau informuoti apie direktyvą visus suinteresuotuosius subjektus, tarp jų – visos ES vartotojus, verslo subjektus, valstybių narių institucijas, įskaitant nacionalinius teismus ir teisės specialistus. Pranešime aptariami pakeitimai, padaryti Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/2161 (3) ir įsigaliojantys 2022 m. gegužės 28 d., susiję su geresniu Sąjungos vartotojų apsaugos taisyklių vykdymo užtikrinimu ir modernizavimu. Taigi, kai kurios šių gairių nuostatos parengtos pagal taisykles (ir tos taisyklės jose aptariamos), kurios iki šio pranešimo paskelbimo dienos dar nepradėtos taikyti. Aktualūs skirsniai ir punktai yra aiškiai pažymėti. Kitokį šriftą, kuriuo tam tikros Direktyvos arba Teisingumo Teismo sprendimų citatos vizualiai išskirtos, pridėjo Komisija.

Šis pranešimas skirtas ES valstybėms narėms, Islandijai, Lichtenšteinui ir Norvegijai – šalims, pasirašiusioms Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimą. Todėl, kai jame minima ES, Sąjunga arba bendroji rinka, reikėtų suprasti, kad turima omenyje EEE arba EEE rinka.

Šis pranešimas yra tik rekomendacinis dokumentas, o teisinę galią turi tik pačių Sąjungos teisės aktų tekstai. Teisės normos oficialiai turi būti aiškinamos pagal direktyvos tekstą ir tiesiogiai remiantis Teisingumo Teismo sprendimais. Šiame pranešime atsižvelgiama į Teisingumo Teismo sprendimus, paskelbtus iki 2021 m. spalio mėn., ir jis negali iš anksto nulemti tolesnės Teisingumo Teismo jurisprudencijos raidos.

Šiame pranešime išreikštas požiūris negali iš anksto nulemti galimos Europos Komisijos pozicijos Teisingumo Teismo bylose. Šiame dokumente pateikiama tik bendro pobūdžio informacija – jie nėra konkrečiai skirta kuriam nors asmeniui ar organizacijai. Nei Europos Komisija, nei joks asmuo, veikiantis Europos Komisijos vardu, nėra atsakingas už tai, kaip toliau nurodyta informacija gali būti panaudota.

Kadangi šis pranešimas parengtas remiantis jo rengimo metu buvusia padėtimi, vėliau jame išdėstytos gairės gali būti keičiamos.

1. NKVD TAIKYMO SRITIS

3 straipsnio 1 dalis Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.

Direktyva yra horizontalaus pobūdžio teisės aktas ir ja saugomi vartotojų ekonominiai interesai. Principais grindžiamomis direktyvos nuostatomis reglamentuojama labai įvairi veikla ir šios nuostatos yra pakankamai plačios, kad apimtų greitai kintančius produktus ir pardavimo būdus.

1.1. Materialinė taikymo sritis

NKVD grindžiama visiško suderinimo principu. Siekiant panaikinti vidaus rinkos kliūtis ir padidinti teisinį apibrėžtumą tiek vartotojams, tiek įmonėms, šia direktyva sukurta vieninga reglamentavimo sistema, kuria suderinamos nacionalinės taisyklės. Todėl NKVD nustatyta, kad valstybės narės negali priimti griežtesnių taisyklių, negu nustatyta direktyvoje, net siekdamos užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį, nebent tai yra leidžiama pačioje direktyvoje (4).

Teisingumo Teismas šį principą patvirtino keliuose sprendimuose. Pavyzdžiui, Sprendime Total Belgium Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal direktyvą yra draudžiama nustatyti bet kokius draudimus susietiems pasiūlymams (5). Sprendime Europamur Alimentación Teisingumo Teismas nurodė, kad pagal NKVD yra draudžiama nustatyti bendrą nacionalinį draudimą prekes siūlyti parduoti arba parduoti nuostolingai (6). Tame pačiame sprendime Teisingumo Teismas taip pat paaiškino, kad prie griežtesnių nacionalinių priemonių gali būti priskiriamas įrodinėjimo pareigos perkėlimas (7).

Šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, kad pagal3 straipsnio 9 dalį NKVD įtvirtintas visapusiškas suderinimas yra apribotas: „dėl „finansinių paslaugų“ <...> ir nekilnojamojo turto valstybės narės gali nustatyti reikalavimus, kurie yra labiau norminantys arba griežtesni nei ši direktyva jos derinamoje srityje“. Todėl valstybės narės tuose sektoriuose gali nustatyti išsamesnes taisykles negu NKVD, tik jos turi atitikti kitus ES teisės aktus. Tai, kaip NKVD taikoma finansinėms paslaugoms ir nekilnojamajam turtui, konkrečiai aptariama 4.4 skirsnyje.

Be to, pagal 3 straipsnio 5 dalį, iš dalies pakeistą Direktyva (ES) 2019/2161, pagal šią direktyvą valstybėms narėms nėra draudžiama priimti papildomų nuostatų, skirtų apsaugoti teisėtus vartotojų interesus, kai vykdoma agresyvi ar klaidinanti rinkodaros ar pardavimo veikla nepageidaujamo prekiautojo apsilankymo vartotojo namuose metu arba prekiautojo organizuojamose ekskursijose, siekiant pareklamuoti ar parduoti produktus vartotojams. Tačiau tokios nuostatos turi būti proporcingos, nediskriminacinės ir pagrindžiamos vartotojų apsaugos motyvais. Direktyvos (ES) 2019/2161 55 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad tokiomis nuostatomis minėti pardavimo kanalai neturėtų būti uždrausti, ir pateikiama keletas galimų nacionalinių priemonių pavyzdžių (nebaigtinis sąrašas).

3 straipsnio 6 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės nedelsdamos praneštų Komisijai apie priimtas nacionalines nuostatas ir visus vėlesnius jų pakeitimus, kad Komisija galėtų užtikrinti, kad ši informacija būtų lengvai prieinama vartotojams ir prekiautojams specialioje interneto svetainėje (8).

NKVD 14 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad visiškas suderinimas netrukdo valstybėms narėms nacionalinės teisės aktuose nurodyti konkrečių produktų pagrindinių savybių, kurių nenurodymas kviečiant pirkti būtų esminis. Joje taip pat paaiškinta, kad NKVD nedaromas poveikis ES teisės normoms, kuriomis valstybėms narėms aiškiai suteikiama teisė pasirinkti iš kelių vartotojų apsaugos komercinės veiklos srityje kontrolės galimybių.

Dėl vartotojų informavimo pažymėtina, kad NKVD 15 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad valstybės narės gali, kai tai leidžia ES teisės aktų minimalios išlygos, palikti galioti esamus arba nustatyti griežtesnius ES teisės normas atitinkančius informacijos reikalavimus, taip siekdamos užtikrinti aukštesnį vartotojų individualių sutartinių teisių apsaugos lygį. Taip pat žr. 1.2.3 skirsnį, kuriame paaiškinamas ryšys su Vartotojų teisių direktyvos reikalavimais dėl informacijos, teikiamos prieš sudarant sutartį.

1.1.1. Nacionalinės teisės aktai dėl komercinės veiklos, kuriais saugomi kiti, ne vartotojų ekonominiai interesai

1 straipsnis Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams .

NKVD netaikoma nacionalinėms taisyklėms, kuriomis siekiama apsaugoti neekonominio pobūdžio interesus. Todėl NKVD neturi įtakos valstybių narių galimybei nustatyti taisykles, kuriomis komercinė veikla būtų reglamentuojama dėl sveikatos, saugos ar aplinkos apsaugos priežasčių.

NKVD taip pat netaikoma esamoms „skoniu ir padorumu“ grindžiamoms nacionalinėms taisyklėms, kuriomis reglamentuojama rinkodara ir reklama. 7 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad „[ši] direktyva <...> nėra skirta teisiniams reikalavimams dėl skonio ir padorumo, kurie valstybėse narėse labai skiriasi. Valstybės narės atitinkamai turėtų galėti ir toliau drausti komercinę veiklą savo teritorijoje dėl skonio ir padorumo priežasčių, nepažeisdamos Bendrijos teisės, net tais atvejais, kai tokia veikla neapriboja vartotojų pasirinkimo laisvės. <...>“.

Todėl, kalbant apie komercinę veiklą, NKVD netaikoma nacionalinėms taisyklėms dėl žmogaus orumo apsaugos, seksualinės, rasinės ir religinės diskriminacijos prevencijos, nuogybių vaizdavimo, smurto ir antivisuomeniško elgesio draudimų.

Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas paaiškino, kad NKVD netaikoma nacionalinei nuostatai, pagal kurią neleidžiama, kad prekiautojo parduotuvė dirbtų septynias dienas per savaitę ir reikalaujama, kad vieną pasirinktą savaitės dieną parduotuvė nedirbtų, nes šia konkrečia nuostata nėra siekiama su vartotojų apsauga susijusių tikslų (9).

Teisingumo Teismas taip pat paaiškino, kad nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią saugoma visuomenės sveikata ir gydytojo odontologo profesinė reputacija, pirma, apskritai ir visiškai draudžiant bet kokia forma reklamuoti burnos ir dantų priežiūros paslaugas ir, antra, nustatant tam tikrus saikingumo reikalavimus odontologijos kabinetų iškaboms, pagal NKVD nėra draudžiama (10).

Tačiau nacionalinės taisyklės, kuriomis siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus, net jei jie saugomi kartu su kitais interesais, patenka į direktyvos taikymo sritį.

Dėl nacionalinių taisyklių, pagal kurias yra draudžiamas pardavimas su priedais, Teisingumo Teismas paaiškino, kad pagal NKVD nacionalinės teisės nuostata dėl bendro pardavimo su priedais draudimo, kuriuo siekiama ne tik apsaugoti vartotojus, bet ir kitų tikslų (pavyzdžiui, išsaugoti spaudos įvairovę), yra draudžiama (11).

Dėl nacionalinių taisyklių, pagal kurias išpardavimą skelbti yra leidžiama tik tada, jei tai leido kompetentinga savivaldybės administracija, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas netiesiogiai pripažino, jog minėta byloje nagrinėjama nuostata buvo siekiama apsaugoti vartotojus, o ne tik konkurentus ir kitus rinkos dalyvius. Todėl NKVD buvo taikytina (12).

1.1.2. Komercinė veikla, susijusi su įmonių tarpusavio (angl. business-to-business, B2B) sandoriu arba kenkianti tik konkurentų ekonominiams interesams

6 konstatuojamoji dalis [Ši direktyva] netaikoma ir neturi poveikio nacionaliniams įstatymams dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pažeidžiančios tik konkurentų ekonominius interesus arba susijusios tik su [prekiautojų] sandoriais; visapusiškai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, valstybės narės, jeigu jos taip nusprendžia, turi teisę ir toliau reglamentuoti tokią veiklą nepažeisdamos Bendrijos teisės.

Komercinė veikla, kurią tarpusavyje vykdo įmonės, į NKVD taikymo sritį nepatenka. Ji iš dalies reglamentuojama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/114/EB dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (13). Be to, Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/633 (14) dėl nesąžiningos prekybos praktikos reguliuojami įmonių tarpusavio santykiai žemės ūkio ir maisto produktų tiekimo grandinėje. Tačiau valstybės narės pagal savo nacionalinės teisės aktus gali pagal NKVD suteikiamą apsaugą taikyti įmonių tarpusavio komercinei veiklai.

Nacionalinė nuostata nepatenka į NKVD taikymo sritį, jeigu „ja, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekiama tik reguliuoti konkurentų tarpusavio santykius ir nesiekiama apsaugoti vartotojų“ (15).

Į NKVD taikymo sritį nepatenka tik tos nacionalinės priemonės, kuriomis ginami vien konkurentų interesai. Jei komercinę veiklą reglamentuojančiomis nacionalinės teisės nuostatomis siekiama dvejopo tikslo – apsaugoti vartotojus ir konkurentus, jos į NKVD taikymo sritį patenka.

Dėl vartotojų ir konkurentų interesų atskyrimo Teisingumo Teismas laikėsi tokios nuomonės:

„39 <…> kaip matyti iš [NKVD] šeštos konstatuojamosios dalies, į šią taikymo sritį nepatenka tik nacionaliniai įstatymai dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pažeidžiančios „tik“ konkurentų ekonominius interesus arba susijusios tik su [prekiautojų] sandoriais.

40 <…> pakankamai akivaizdu, kad [nacionalinių] nuostatų atveju taip nėra, nes [jose] aiškiai nurodoma vartotojų, o ne tik konkurentų ir kitų rinkos dalyvių apsauga“ (16).

Nuspręsti, ar nacionaline nuostata siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus, turi nacionalinės institucijos ir teismai.

Teisingumo Teismas pažymėjo:

„29 Tad ne Teisingumo Teismas, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar <...> nacionalinės teisės nuostatomis <...> iš tiesų siekiama vartotojų apsaugos tikslų, kad išsiaiškintų, ar tokios nuostatos gali patekti į Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos taikymo sritį <...>“ (17).

Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad nacionalinė nuostata, kuria yra draudžiama nuostolinga prekyba, pagal NKVD yra draudžiama tik ta apimtimi, kuria ja siekiama apsaugoti vartotojus (18).

Dėl nacionalinių taisyklių, kuriomis draudžiama mažinti kainas prieš išpardavimą, Teisingumo Teismas paaiškino, kad toks draudimas neatitinka NKVD, jei juo siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus (19).

1.2. NKVD ir kitų ES teisės aktų sąveika

3 straipsnio 4 dalis Jeigu šios direktyvos nuostatos prieštarauja kitoms Bendrijos taisyklėms, reglamentuojančioms konkrečius nesąžiningos komercinės veiklos aspektus, pastarosios turės viršenybę ir bus taikomos tiems konkretiems aspektams.

10 konstatuojamoji dalis Būtina užtikrinti šios direktyvos ir Bendrijos teisės ryšio nuoseklumą, ypač kai konkretiems sektoriams taikomos išsamios nuostatos dėl nesąžiningos komercinės veiklos. <…> Atitinkamai ši direktyva taikoma tik tais atvejais, kai nėra konkrečių Bendrijos teisės nuostatų, reglamentuojančių konkrečius nesąžiningos komercinės veiklos aspektus, tokius kaip informaciniai reikalavimai ir informacijos teikimo vartotojui taisyklės. Ji numato vartotojų apsaugą tais atvejais, kai Bendrijos lygiu nėra konkrečių sektorinių teisės aktų , ir draudžia [prekiautojams] sudaryti apgaulingą įspūdį apie produktų pobūdį. Tai ypač svarbu sudėtingų, didelę riziką vartotojams keliančių produktų atvejais, tokių kaip tam tikri finansinių paslaugų produktai. Taip ši direktyva papildo Bendrijos acquis, taikomą komercinei veiklai, kenkiančiai vartotojų ekonominiams interesams.

Dėl taikymo srities bendrumo ši direktyva taikoma įvairiai komercinei veiklai, kuri reglamentuojama ir kitais bendro pobūdžio ar konkretiems sektoriams skirtais ES teisės aktais.

1.2.1. Santykis su kitais ES teisės aktais

Pagrindinis NKVD pobūdis nurodytas 3 straipsnio 4 dalyje ir 10 konstatuojamojoje dalyje. Jose paaiškinta, kad NKVD papildomi kiti ES teisės aktai („Bendrijos taisyklės“), kuriais reglamentuojami konkretūs nesąžiningos komercinės veiklos aspektai. Taigi, NKVD veikia kaip „apsaugos sistema“, kuria užtikrinama, kad visuose sektoriuose būtų galima išsaugoti aukštą bendrą vartotojų apsaugos nuo nesąžiningos komercinės veiklos lygį, ir kartu užpildomos ir panaikinamos spragos kitose ES teisės srityse.

Jei ES teisės aktų (skirtų konkretiems sektoriams ar kitokių) nuostatomis reglamentuojamas tas pats dalykas kaip NKVD nuostatomis, viršesnės yra atitinkamos lex specialis nuostatos. Direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje paaiškinta: „[jeigu] šios direktyvos nuostatos prieštarauja kitoms Bendrijos taisyklėms, reglamentuojančioms konkrečius nesąžiningos komercinės veiklos aspektus, pastarosios turės viršenybę ir bus taikomos tiems konkretiems aspektams“.

Pagal NKVD 3 straipsnio 4 dalį, ją taikant kartu su 10 konstatuojamąja dalimi, ES teisės nuostata yra viršesnė už NKVD, jeigu atitinka šias tris sąlygas:

— ji turi ES teisės statusą,

— ja reglamentuojamas konkretus komercinės veiklos aspektas ir

— dvi nuostatos prieštarauja viena kitai arba kitos ES teisės nuostatos turinys sutampa su atitinkamos NKVD nuostatos turiniu, pavyzdžiui, pagal tą nuostatą atitinkamas elgesys reglamentuojamas išsamiau ir (arba) ji yra taikytina konkrečiam sektoriui (20).

Pavyzdys Pagal Hipotekinių kreditų direktyvos (21) 12 straipsnį iš esmės yra draudžiama vykdyti siejimą, kai hipotekinio kredito sutartis parduodama kartu su kitu finansiniu produktu ir atskirai nėra sudaroma. Šis draudimas per se neatitinka NKVD, nes siejimas būtų laikomas nesąžininga, taigi pagal NKVD draudžiama, veikla tik įvertinus konkretų atvejį. Direktyvos 12 straipsnis yra viršesnis už bendrąsias NKVD normas. Taigi pati siejimo veikla, kaip ji suprantama pagal Hipotekinių kreditų direktyvos 12 straipsnį, yra draudžiama.

Jeigu susiklosto visos trys pirmiau nurodytos sąlygos, konkrečiam komercinės veiklos aspektui, kuris yra reglamentuojamas, pavyzdžiui, konkrečiam sektoriui skirtomis teisės normomis, NKVD nebus taikoma. Vis dėlto NKVD išlieka reikšminga vertinant kitus galimus komercinės veiklos aspektus, kurie nėra reglamentuojami konkrečiam sektoriui skirtomis nuostatomis, pavyzdžiui, agresyvų prekiautojo elgesį.

Pavyzdžiui: Tam, kad vartotojas galėtų pakeisti telekomunikacijų paslaugų teikėją, esamas paslaugų teikėjas reikalauja, kad vartotojas užpildyti tam tikrą formą. Tačiau formos internete nėra, o paslaugų teikėjas neatsako į vartotojo e. laiškus ir (arba) skambučius. Europos elektroninių ryšių kodekso (22) 106 straipsnyje nustatyta, kad paslaugų teikėją keičiantys abonementai gali išlaikyti savo telefono numerį, kad numeriai turi būti perkelti per kuo trupesnį laiką ir kad galutiniams naudotojams netaikomi jokie tiesioginiai mokesčiai. Europos elektroninių ryšių kodekso 106 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad paslaugų teikėjai geranoriškai bendradarbiauja, proceso nevilkina ir juo nepiktnaudžiauja. Nacionalinės reguliavimo institucijos turi užtikrinti, kad paslaugų teikėjo keitimo procesas galutiniam naudotojui būtų efektyvus ir paprastas. Prekiautojų elgesį, kai keičiamas paslaugų teikėjas, taip pat galima vertinti pagal NKVD 8 straipsnį ir 9 straipsnio d punktą, pagal kuriuos neproporcingos nesutartinės paslaugų teikėjo pakeitimo kliūtys yra draudžiamos kaip agresyvi komercinė veikla.

Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad apskritai NKVD savaime nėra netaikoma vien todėl, kad galioja kiti ES teisės aktai, kuriais reglamentuojami konkretūs nesąžiningos komercinės veiklos aspektai.

Teisingumo Teismas sprendime Abcur (23) pažymėjo:

„<...> pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar tuo atveju, jei žmonėms skirti vaistai <...> patenka į Direktyvos 2001/83 taikymo sritį, šių vaistų reklamos priemonės <...> taip pat patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį <...> Kaip yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, Direktyva 2005/29 išsiskiria labai plačia materialine taikymo sritimi, apimančia bet kurią komercinę veiklą, tiesiogiai susijusią su produkto skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams <...> „reikia atsakyti taip, kad net jei žmonėms skirti vaistai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėse bylose, patenka į Direktyvos 2001/83 taikymo sritį, šių vaistų reklamos priemonės <...> taip pat gali patekti į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį, jei tenkinamos šios direktyvos taikymo sąlygos“.

Todėl NKVD paprastai galima taikyti kartu su konkrečiam sektoriui skirtomis ES teisės normomis, kurios taip vienos kitą papildo, nes kitose ES teisės normose nustatyti konkretesni reikalavimai paprastai papildo bendresnius NKVD nustatytus reikalavimus. Paprastai NKVD galima remtis, kad prekiautojams būtų uždrausta konkrečių sektorių teisės aktuose reikalaujamą informaciją teikti klaidinančiu arba agresyviu būdu, nebent šis aspektas yra specialiai reglamentuojamas konkrečiam sektoriui skirtomis taisyklėmis.

Sąveika su konkretiems sektoriams skirtuose ES dokumentuose nustatytomis prievolėmis teikti informaciją buvo nagrinėjama byloje Dyson prieš BSH (24). Šioje byloje buvo nagrinėjamas dulkių siurblių ženklinimas ir tai, ar tam tikros informacijos apie bandymo sąlygas, kurią reikalaujama pateikti pagal šioje byloje nagrinėjamo sektoriaus taisykles (25), nepateikimas galėtų būti laikomas klaidinančiu informacijos neatskleidimu. Teisingumo Teismas patvirtino, kad, kilus NKVD ir konkrečiam sektoriui skirtų teisės aktų kolizijai, būtų vadovaujamasi konkrečiam sektoriui skirtais teisės aktais, o tai šiuo atveju reiškė, kad informacijos, kurios ES energijos vartojimo efektyvumo etiketėje pateikti nereikalaujama, negalima laikyti „esmine“ ir kad kitos informacijos nurodyti negalima.

Sąveika su konkretiems sektoriams skirtomis teisės normomis taip pat nagrinėta byloje Mezina (26). Byloje nagrinėti sveikumo teiginiai, teikti dėl natūralių maisto papildų. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1924/2006 (27) dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą taikomas maistingumo ir sveikumo teiginiams, kurie yra skelbiami komerciniuose pranešimuose dėl galutiniam vartotojui skirtų maisto produktų – produktus ženklinant, pristatant ar reklamuojant. Kilus Reglamento (EB) Nr. 1924/2006 ir NKVD kolizijai, sveikumo teiginių atžvilgiu viršesnis bus reglamentas.

1.2.2. Informacija, kuri pagal kitus ES teisės aktus laikoma „esmine“

NKVD nustatyta, kad kituose ES teisės aktuose nustatyti informacijos reikalavimai dėl komercinių pranešimų yra „esminiai“.

7 straipsnio 5 dalis 5. Bendrijos teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, kurių neišsamus sąrašas pateikiamas II priede, laikomi esminiais .

Tokių informacijos reikalavimų nustatyta įvairiuose konkretiems sektoriams skirtuose teisės aktuose. Pavyzdžiui:

— aplinkos (pvz. Energijos vartojimo efektyvumo ženklinimo sistemos reglamentas (28) ir su juo susiję deleguotieji reglamentai, Ekologinio projektavimo direktyva (29) ir su ja susiję deleguotieji reglamentai, Padangų ženklinimo reglamentas (30), Degalų taupymo direktyva (31));

— finansinių paslaugų (pvz., Finansinių priemonių rinkų direktyva (32), Mokėjimo paslaugų direktyva (33), Vartojimo kreditų direktyva (34), Hipotekinių kreditų direktyva (35), Mokėjimo sąskaitų direktyva (36), Reglamentas dėl MIPP pagrindinės informacijos dokumentų (37));

— sveikatos (pvz., Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/83/EB (38));

— elektroninių ryšių paslaugų (Europos elektroninių ryšių kodeksas (39));

— transporto (pvz., Oro susisiekimo paslaugų reglamentas (40), Keleivių teisių reglamentas (41)).

— maisto produktų (pvz., Bendrasis maisto produktų reglamentas (42), Informacijos apie maistą teikimo vartotojams reglamentas (43)).

Tokie informacijos reikalavimai paprastai būna konkretesni nei NKVD nustatyti informacijos reikalavimai.

NKVD 7 straipsnio 5 dalyje paaiškinta, kad tokie informacijos reikalavimai „laikomi esminiais“.

Pavyzdžiui: Oro susisiekimo paslaugų reglamento 23 straipsnyje reikalaujama, kad oro vežėjai, jų agentai ir kiti bilietų pardavėjai, siūlydami pirkti skrydžio bilietus, galutinę kainą suskirstytų į sudedamąsias dalis (pvz., oro susisiekimo kaina, mokesčiai, oro uosto mokesčiai, kiti mokesčiai ir rinkliavos, pavyzdžiui, susiję su saugumu ir degalais). Tai yra esminė informacija, kaip tai suprantama pagal NKVD 7 straipsnio 5 dalį.

Atitinkamai, jeigu tokia informacija nepateikiama, pagal NKVD, remiantis bendru sprendimo dėl sandorio kriterijumi, t. y. tuo, ar dėl neatskleistos informacijos vidutinis vartotojas buvo paskatintas arba galėjo būti paskatintas priimti sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs, tai gali būti laikoma klaidinančiu informacijos neatskleidimu. „Esminės informacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal NKVD, aptariama 2.9.1 skirsnyje.

15 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad valstybės narės gali palikti galioti arba papildyti informacijos reikalavimus, susijusius su sutarčių teise, jeigu tai leidžiama pagal esamų ES teisės aktų minimalaus suderinimo nuostatas.

Pavyzdžiui: Valstybės narės gali nustatyti papildomus reikalavimus pardavimui prekybai skirtose patalpose, taikomus iki sutarties sudarymo, o jiems yra taikoma Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje išdėstyta minimalaus suderinimo nuostata.

1.2.3. Sąveika su Vartotojų teisių direktyva

Vartotojų teisių direktyva (44) (toliau – VTD) taikoma visoms įmonių ir vartotojų sutartims, išskyrus į direktyvos taikymo sritį nepatenkančias sutartis, pavyzdžiui, dėl finansinių ir sveikatos priežiūros paslaugų. Ja visapusiškai suderinami informacijos, teikiamos prieš sudarant sutartį, reikalavimai, taikomi nuotolinės prekybos (įskaitant prekybą internetu) sutartims ir ne prekybai skirtose patalpose sudaromoms sutartims (t. y. sutartims, kurios nėra sudaromos įprastose fizinėse parduotuvėse, o dėl tikslios apibrėžties žr. VTD 2 straipsnio 8 dalį). Kaip nustatyta VTD 6 straipsnio 8 dalyje, šia direktyva valstybėms narėms kartu nėra draudžiama, laikantis Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB (45) (Paslaugų direktyvos) ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB (46) (Elektroninės komercijos direktyvos), nustatyti papildomų informacijos reikalavimų (dėl išsamesnės informacijos žr. Gairių dėl VTD (47) 4.1.1 skirsnį). Dėl kitų sutarčių, ypač tų, kurios sudaromos įprastose fizinėse parduotuvėse (prekybai skirtose patalpose sudaromų sutarčių), pažymėtina, kad pagal direktyvą valstybėms narėms yra leidžiama nustatyti arba palikti galioti papildomus informacijos, teikiamos prieš sudarant sutartį, reikalavimus (5 straipsnio 4 dalis). VTD taip pat reglamentuojamas tam tikros sutartinės teisės, visų pirma teisė atsisakyti sutarties.

VTD nustatyti informacijos, tiekiamos prieš sudarant sutartį, reikalavimai yra išsamesni už NKVD 7 straipsnio 4 dalyje nustatytus informacijos reikalavimus. Kvietimas pirkti pagal NKVD apima ir rinkodaros (reklamos) etapu, ir prieš pasirašant sutartį teikiamą informaciją. Antruoju atveju NKVD 7 straipsnio 4 dalyje nustatyti informacijos reikalavimai gali sutapti su VTD nustatytais informacijos, teikiamos prieš sudarant sutartį, reikalavimais. Kuo skiriasi informacija, teikiama prieš sudarant sutartį, ir kvietimas pirkti, išsamiau paaiškinta 2.9.5 skirsnyje.

Kadangi VTD pateikti reikalavimai yra išsamesni ir atitinka etapui iki sutarties sudarymo VTD nustatytus reikalavimus, taip pat reikėtų užtikrinti atitiktį NKVD 7 straipsnio 4 daliai, kiek tai susiję su informacijos turiniu. Tačiau vertinant bet kokią klaidinančią ar agresyvią prekiautojo komercinę veiklą, įskaitant šios informacijos pateikimo vartotojui formą ir būdą, vis dėlto bus taikoma NKVD.

Kitas pavyzdys, kaip abu teisės aktai papildo vienas kitą, susijęs su neužsakytų prekių ar paslaugų pardavinėjimo, kuris pagal NKVD I priedo 21 ir 29 punktus yra draudžiamas, pasekmėmis. VTD 27 straipsnyje paaiškinta, kad neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimo atveju „[vartotojas] atleidžiamas nuo pareigos atlyginti“ ir tokiais atvejais „jeigu vartotojas <...> neatsako prekiautojui, tai nereiškia, kad jis sutinka <...> pirkti“.

Neužsakytų prekių ar paslaugų pardavinėjimo sąvoką išsamiau išaiškino Teisingumo Teismas. Teisingumo Teismas paaiškino, kad nei VTD, nei NKVD nereglamentuoja sutarčių sudarymo, todėl būtent nacionaliniai teismai, vadovaudamiesi nacionalinės teisės aktais, turi įvertinti, ar sutartį galima pripažinti sudaryta, pavyzdžiui, tarp vandens tiekimo įmonės ir vartotojo, jeigu nėra atskiro vartotojo sutikimo (48).

Šiuo klausimu Teisingumo Teismas taip pat paaiškino, kad I priedo 29 punktas neapima geriamojo vandens tiekimo bendrovės komercinės veiklos, kai, vartotojui įsikeliant į prieš tai kito asmens gyventą gyvenamąjį būstą, ši bendrovė palieka būstą prijungtą prie viešojo vandens tiekimo tinklo, jeigu vartotojas neturi galimybės pasirinkti šios paslaugos tiekėjo, šios paslaugos tiekėjas nustato išlaidas padengiančius, skaidrius ir nediskriminacinius tarifus pagal suvartotą vandenį, o vartotojas žino, kad toks būstas yra prijungtas prie viešojo vandens tiekimo tinklo ir kad vandens tiekimas yra mokamas (49).

Be to, Teisingumo Teismas išaiškino, kad pagal VTD 27 straipsnį, jį aiškinant su NKVD 5 straipsnio 1 ir 5 dalimis, nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias reikalaujama, kad bendraturčiams priklausančiame pastate, prijungtame prie centralizuoto šilumos tiekimo tinklo, esančių butų savininkai privalo prisidėti dengiant išlaidas, patirtas dėl bendrojo naudojimo patalpose ir pastato vidaus įrenginyje suvartotos šilumos energijos, nors jie asmeniškai neužsakė tiekti šilumos ir jos nevartoja savo butuose, nes sutartis buvo sudaryta daugumos savininkų prašymu, nėra draudžiamos (50).

1.2.4. Sąveika su Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva

Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva (51) (toliau – NSSD) taikoma visoms įmonių ir vartotojų sutartims ir yra susijusi su sutarčių sąlygomis, dėl kurių nebuvo atskirai iš anksto tartasi (pvz., iš anksto suformuluotomis tipinėmis sąlygomis). Sutarties sąlygos gali būti pripažintos nesąžiningomis remiantis bendru draudimu (52), orientaciniu sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašu (53) arba pareiga sąlygas išdėstyti skaidriai, t. y. aiškia, suprantama kalba (54). Priešingai nei NKVD, kuria nedaromas poveikis sutarčių teisei ir kurioje nėra nustatyta, kad vykdant nesąžiningą komercinę veiklą sudarytos sutartys negalioja, NSSD pažeidimai turi sutartinių pasekmių: pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį su vartotoju sudarytoje sutartyje naudojamos nesąžiningos sąlygos „neturi būti privalomos vartotojui“ (55).

Santykis tarp nesąžiningų sutarčių sąlygų ir nesąžiningos komercinės veiklos

NSSD taikoma įmonių ir vartotojų sutartims, sudaromoms visuose ekonominės veiklos sektoriuose, t. y. ji gali būti taikoma lygiagrečiai su kitomis ES teisės nuostatomis, įskaitant kitas vartotojų apsaugos taisykles, kaip antai NKVD.

Teisingumo Teismas yra paaiškinęs kai kuriuos šių dviejų direktyvų tarpusavio santykio aspektus byloje Pereničová ir Perenič, kuri buvo susijusi su kredito sutartimi, kurioje nurodyta metinė procentinė įkainio norma buvo mažesnė už faktinę normą (56).

Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokia klaidinga sutarties sąlygose pateikta informacija apie bendrą kredito kainą yra „klaidinanti“, kaip tai suprantama pagal NSSD, jeigu dėl to vidutinis vartotojas yra skatinamas arba gali būti paskatintas priimti sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nepriimtų.

Tai, kad prekiautojas vykdė tokią nesąžiningą komercinę veiklą, yra vienas iš elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sutarties sąlygų nesąžiningumą pagal NSSD (57). Visų pirma, šiuo elementu gali būti remiamasi siekiant nustatyti, ar pagal dėl to įtrauktą sutarties sąlygą atsiranda „ryškus neatitikimas“ tarp iš sutarties kylančių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, kaip nurodyta NSSD 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje. Šis elementas taip pat gali būti svarbus vertinant, ar sutarties sąlyga yra skaidri, kaip nurodyta NSSD (58) 4 straipsnio 2 ir 5 dalyse. Kartu reikėtų pažymėti, kad išvada, jog prekiautojas vykdė nesąžiningą komercinę veiklą, pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį neturi tiesioginio poveikio sutarties galiojimui, nedarant poveikio jokioms nacionalinėms taisyklėms, pagal kurias visa sutartis, sudaryta vykdant nesąžiningą komercinę veiklą, laikoma niekine (59).

Teisingumo Teismas tiesiogiai nenurodė, ar, atvirkščiai, nesąžiningų sutarties sąlygų naudojimas, kaip nurodyta NSSD, turi būti laikomas nesąžininga komercine veikla, kaip nurodyta NKVD. Vis dėlto galima teigti, kad nesąžiningų sutarties sąlygų, kurios teisiškai nėra privalomos vartotojui, naudojimas tam tikrais atvejais gali būti svarbus nustatant nesąžiningos komercinės veiklos atvejus. Pirmiausia, jei dėl to pateikiama melaginga arba vidutinį vartotoją klaidinanti informacija apie sutarties šalių teises ir pareigas, tai gali būti vieno iš NKVD 6 straipsnyje nurodyto klaidinančio veiksmo požymis. Be to, atsižvelgti į neskaidrias sutarties sąlygas, kurios nėra išdėstytos aiškia ir suprantama kalba, kaip to reikalaujama NSSD 4 straipsnio 2 ir 5 dalyse, reikėtų atsižvelgti pagal NKVD 7 straipsnį vertinant esminės informacijos skaidrumą ir klaidinančio informacijos neatskleidimo faktą (60). Be to, nesąžiningų sutarties sąlygų naudojimas galėtų reikšti, kad prekiautojas nesilaikė NKVD 5 straipsnyje nustatytų profesinio atidumo reikalavimų.

Tik kelios valstybių narių vartotojų apsaugos institucijos turi su sutarčių sąlygomis susijusius įgaliojimus uždrausti, nekeldamos bylos prekiautojui teisme, naudoti tipines sutarčių sąlygas, dėl kurių nebuvo derėtasi ir kurias jos laiko nesąžiningomis (61).

Ex officio vertinimas

Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi nuomonės, kad nacionaliniai teismai yra įpareigoti savo iniciatyva (ex officio) vertinti nesąžiningas sutarties sąlygas (62), t. y. net jei vartotojas nereiškia reikalavimų dėl nesąžiningų sutarties sąlygų: Ši pareiga kyla iš NSSD 6 straipsnio 1 dalies, kurioje nustatyta, kad nesąžiningos sąlygos nėra privalomos vartotojui, ir iš veiksmingumo principo, pagal kurį reikalaujama, kad dėl nacionalinių įgyvendinimo priemonių neturi tapti praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti pagal Sąjungos teisę vartotojams suteiktomis teisėmis (63). Ex officio kontrolės reikalavimas buvo nustatytas motyvuojant tuo, kad NSSD nustatyta apsaugos sistema grindžiama idėja, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio ir dėl to jis priverstas sutikti su prekiautojo iš anksto nustatytomis sąlygomis ir negali daryti įtakos jų turiniui (64). Todėl kyla realus pavojus, kad vartotojai, ypač dėl to, kad neturi pakankamai informacijos, nepasinaudos jiems apsaugoti skirta teisės norma.

Teisingumo Teismo sprendime Bankia (65) primenama, kad nacionalinis teismas, kuris vertina sutarties sąlygų sąžiningumą pagal NSSD, įskaitant vertinimą savo iniciatyva, atlikdamas šią peržiūrą gali įvertinti komercinės veiklos, kurią vykdant sudaryta ta sutartis, nesąžiningumą (66).

Tačiau Teisingumo Teismas konstatavo, kad kitose bylose nacionaliniai teismai neprivalo ex officio vertinti, ar konkreti sutartis ar kurios nors jos sąlygos buvo sudarytos dėl nesąžiningos komercinės veiklos poveikio (67). Ypač pažymėtina Teisingumo Teismo išvada, kad, vykstant išieškojimo iš hipoteka įkeisto turto procedūrai, nėra reikalinga, kad nacionaliniai teismai galėtų tikrinti, ar vykdytinas dokumentas pažeidžia NKVD, nes šioje direktyvoje tokia pareiga nacionaliniams teismams nenustatyta.

Toks aiškinimas grindžiamas tuo, kad NKVD, priešingai nei NSSD 6 straipsnio 1 dalyje, sutartinės pasekmės nėra numatytos. Be to, Teisingumo Teismas paaiškino, kad NKVD, visų pirma jos 11 straipsnyje, nėra reikalavimų, panašių į NSSD 7 straipsnio 1 dalį, pagal kuriuos nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta galimybė per vykdymo procedūras taikyti laikinąsias apsaugos priemones, būtų draudžiami Jeigu nebūtų laikinųjų apsaugos priemonių ir jeigu vykdymo procedūros būtų atliekamos prieš priimant teismo sprendimą, kuriuo sutarties sąlyga, kuria pagrįsta hipoteka, būtų pripažinta nesąžininga, o vykdymo procedūra būtų panaikinta, vartotojų teisių gynimo priemonės pagal NSSD apsiribotų vien vėlesne ir vien kompensacinio pobūdžio apsauga (68).

Tačiau Direktyvoje (ES) 2019/2161 dėl geresnio Sąjungos vartotojų apsaugos taisyklių vykdymo užtikrinimo ir modernizavimo nustatytos individualios teisių gynimo priemonės, skirtos asmenims, nukentėjusiems dėl NKVD nuostatų, išdėstytų naujame NKVD 11a straipsnyje, kuris taikomas nuo 2022 m. gegužės 28 d., pažeidimo. Pagal šią naują nuostatą vartotojai, nukentėję nuo nesąžiningos komercinės veiklos, turi turėti galimybę pasinaudoti proporcingomis ir veiksmingomis teisių gynimo priemonėmis, įskaitant atlyginimą už vartotojo patirtą žalą ir, atitinkamais atvejais, kainos sumažinimą arba sutarties nutraukimą (dėl išsamesnės informacijos žr. 1.4 skirsnį). Šios naujos aiškios ir vienareikšmiškos nuostatos įtraukimas gali reikšti, kad reikalavimas ex officio kontroliuoti nesąžiningą komercinę veiklą pagal NKVD yra išplečiamas (tai turi patvirtinti Teisingumo Teismas).

1.2.5. Sąveika su Kainų žymėjimo direktyva

Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 98/6/EB (69) (Kainų žymėjimo direktyvoje, toliau – KŽD) reikalaujama, kad prekiautojai nurodytų prekių pardavimo kainą ir vieneto kainą (matavimo vieneto kainą) tam, kad vartotojams būtų lengviau palyginti kainas. Taip pat pažymėtina, kad Direktyva (ES) 2019/2161 KŽD buvo papildyta tam tikromis taisyklėmis dėl „kainų sumažinimo“.

Nagrinėdamas NKVD ir KŽD reikalavimų dėl pardavimo kainos žymėjimo sąveikos Teisingumo Teismas sprendime Citroën (44–46 punktai) patikslino, KŽD reglamentuojami konkretūs vartotojų atžvilgiu įmonių vykdomos nesąžiningos komercinės veiklos aspektai, kaip jie suprantami pagal NKVD 3 straipsnio 4 dalį, t. y. aspektai, susiję su prekių pardavimo kainos nurodymu siūlymuose pirkti ir reklamoje (70). Todėl, „kadangi pardavimo kainos nurodymas tokioje reklamoje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, reglamentuojamas Direktyvoje 98/6, <...> šiuo aspektu “ taikoma KŽD, o ne NKVD (7 straipsnio 4 dalies c punktas).

Šioje byloje svarbus aspektas buvo tai, kad prekiautojas kaip pardavimo kainą nurodė ne galutinę kainą, t. y. ne kainą, į kurią būtų įtrauktos ir papildomos privalomos išlaidos, kurios automobilio reklamoje buvo nurodytos atskirai. Todėl pagal KŽD 2 straipsnį, kuriame pardavimo kaina apibrėžiama kaip galutinė prekės kaina su PVM ir visais kitais mokesčiais, nėra draudžiama taikyti kitų NKVD 7 straipsnio 4 dalies c punkto reikalavimų, kurie pagal šį straipsnį nereglamentuojami. Ypač pažymėtina, kad prekiautojai privalo laikytis NKVD reikalavimo kvietime pirkti pateikti ir informaciją apie galimus papildomus mokesčius, jei jų dėl pagrįstų priežasčių negalima apskaičiuoti iš anksto.

Pagal Direktyva (ES) 2019/2161 iš dalies pakeistas KŽD nuostatas yra reikalaujama, kad valstybės narės priimtų specialias taisykles dėl kainų sumažinimo (71). Pagal 6a straipsnį prekiautojas, skelbiantis apie „kainos sumažinimą“, turi nurodyti „ankstesnę kainą“ – mažiausią kainą, kurią tas prekiautojas taikė per ankstesnį ne trumpesnį kaip 30 dienų laikotarpį.

Pagal analogiją su Teisingumo Teismo išvadomis, padarytomis Sprendime Citroën, specialiosios KŽD nuostatos dėl kainų sumažinimo turėtų būti viršesnės už NKVD nuostatas tomis specialiosiomis nuostatomis reglamentuojamų kainos sumažinimo aspektų atžvilgiu, tiksliau, „ankstesnės“ kainos apibrėžties ir žymėjimo, kai yra skelbiama apie kainos sumažinimą, atžvilgiu. Tačiau kitiems kainos sumažinimo aspektams toliau taikytina NKVD, ypač jos 6 straipsnio 1 dalies d punktas dėl klaidinančių teiginių apie kainos pranašumo buvimą. Ši direktyva galėtų būti taikoma, pavyzdžiui, įvairiems klaidinantiems kainų sumažinimo praktikos aspektams, pavyzdžiui:

— kai laikotarpiai, kuriuos galioja skelbimas apie kainų sumažinimą, yra pernelyg ilgi, palyginti su laikotarpiu, kurį prekės parduodamos už „visą“ kainą;

— kai skelbiama akcija, pavyzdžiui, apie „nuolaidas iki 70 proc.“, tačiau 70 proc. sumažinama tik keleto prekių kaina, o likusių prekių kaina sumažinama mažesne procentine dalimi.

Įvertinus aplinkybes, tam tikrais atvejais gali būti pripažinta, kad tokia veikla pažeidžia NKVD (6 straipsnio 1 dalies d punktas), nepaisant to, kad prekiautojas laikėsi KŽD reikalavimų, susijusių su „ankstesnės“ kainos apibrėžtimi ir nurodymu. Ir atvirkščiai – jei nustatoma, kad prekiautojas pažeidė KŽD taisykles dėl kainų sumažinimo, t. y. taisykles dėl „ankstesnės kainos“ apibrėžties ir rodymo, gali būti pripažinta, kad jis pažeidė ir NKVD.

Taip pat reikėtų pažymėti, kad KŽD yra taikoma tik materialiosioms prekėms, o ne paslaugoms ir skaitmeniniam turiniui, todėl tokių kitų produktų kainų sumažinimo atvejais toliau yra visapusiškai taikomos bendrosios NKVD taisyklės.

Galiausiai pažymėtina, kad KŽD taikoma tik toje direktyvoje konkrečiai apibrėžto „kainų sumažinimo“ atvejais, todėl kitokio pobūdžio veiklai, per kurią reklamuojami kainų pranašumai, pavyzdžiui, skelbiami palyginimai su kitomis kainomis, sudėtiniai arba susieti sąlyginiai pasiūlymai ir lojalumo programos, ir toliau visapusiškai taikoma ir tokią veiklą reglamentuoja NKVD (žr. 2.8.2 skirsnį). NKVD taip pat taikoma individualizuotoms kainoms (žr. 4.2.8 skirsnį).

1.2.6. Sąveika su Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva

Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva (72) (toliau – KLRD) taikoma įmonių tarpusavio santykiams. Tačiau jos taisyklės dėl lyginamosios reklamos ir toliau yra bendras pagrindas, paremtas visiškai suderintais kriterijais, vertinant, ar lyginamoji reklama taip pat yra teisėta pagal įmonių ir vartotojų sutartis (73).

Pagal NKVD 6 straipsnio 2 dalies a punktą klaidinančia laikoma veikla, kuri, be kita ko, pasitelkiant lyginamąją reklamą, sukelia painiavos, susijusios su bet kokiais produktais, prekių ženklais, firmos vardais ar kitais konkurento skiriamaisiais ženklais. Taip pat reikėtų pažymėti, kad pagal KLRD 4 straipsnio a punktą lyginamoji reklama neleidžiama, jeigu pagal NKVD 6 ir 7 straipsnius ji yra klaidinanti.

Taigi šiose dviejose direktyvose yra nuorodų viena į kitą. Kadangi KLRD 4 straipsnyje nustatytos lyginamosios reklamos teisėtumo vertinimo sąlygos yra svarbios tiek įmonių tarpusavio sandoriams, tiek įmonių ir vartotojų sandoriams, jos yra gana plačios ir apima kai kuriuos nesąžiningos konkurencijos aspektus (pvz., prekių ženklų juodinimą). Todėl KLRD nustatomos arba tokio vertinimo pagal NKVD sąlygos, taikomos įmonių ir vartotojų sandoriams, arba papildomi reikalavimai, kurie yra aktualūs prekiautojams (daugiausia – konkurentams) įmonių tarpusavio sandorių srityje.

Valstybėse narėse, kurios išplėtė visų arba dalies NKVD nuostatų taikymą, kad jos būtų taikomos ir įmonių tarpusavio sandoriams, atitinkamos KLRD nuostatos, taikomos įmonių tarpusavio sandoriams, praktiškai bus pakeistos į nacionalinę teisę perkeltomis NKVD nuostatomis. Reikėtų pažymėti, kad kai kurios šalys taip pat priėmė specialias įmonių tarpusavio sandoriams taikomas taisykles.

Teisingumo Teismas analizavo KLRD ir NKVD sąveiką byloje Carrefour (74), kurioje nagrinėta lyginamoji reklama, kuri pagal NKVD 7 straipsnį gali būti klaidinanti. Nagrinėta reklamos kampanija, per kurią buvo lyginamos skirtingo dydžio ar formato parduotuvėse, priklausančiose mažmeninės prekybos tinklams, kurių kiekvieną sudaro įvairaus dydžio ar formato parduotuvės (pvz. labai dideli prekybos centrai ir prekybos centrai), parduodamų produktų kainos ir per kurią reklamuotojas lygino savo mažmeninės prekybos tinklo didesnio dydžio ar formato parduotuvių kainas su konkurentams priklausančių mažmeninės prekybos tinklų mažesnio dydžio ar formato parduotuvių kainomis. Teisingumo Teismas konstatavo, kad tokio pobūdžio reklamos veikla pagal KLRD 4 straipsnio a ir c punktus, aiškinamus kartu su NKVD 7 straipsnio 1–3 dalimis, gali būti neteisėta, nebent vartotojai yra aiškiai pačioje reklamoje informuojami, kad reklamuotojo tinklo didesnio formato ar dydžio parduotuvėse taikomos kainos buvo lyginamos su konkuruojančių mažmeninės prekybos tinklų mažesnio formato ar dydžio parduotuvėse nurodytomis kainomis (75).

1.2.7. Sąveika su Paslaugų direktyva

Skirtingai nuo konkretiems sektoriams taikomų teisės aktų, Paslaugų direktyvos (76) taikymo sritis yra plati. Ji taikoma paslaugoms apskritai, kaip jos apibrėžtos Sutartyje dėl Europos Sąjungos veikimo, tačiau yra tam tikrų išimčių. Todėl šios direktyvos NKVD atžvilgiu negalima laikyti lex specialis, kaip tai suprantama pagal 3 straipsnio 4 dalį.

Atitinkamai Paslaugų direktyvos 22 straipsnyje nustatyti informacijos reikalavimai taikomi papildomai reikalavimams dėl informacijos, kurią reikia pateikti kvietimuose pirkti pagal NKVD 7 straipsnio 4 dalį.

1.2.8. Sąveika su E. komercijos direktyva

E. prekybos direktyva (77) taikoma informacinės visuomenės paslaugoms, kurios gali apimti interneto svetainių ir interneto platformų operatorių teikiamas paslaugas, kai vartotojams suteikiama galimybė nusipirkti prekę ar paslaugą.

E. komercijos direktyvos 5 straipsnyje nustatyti bendrieji informacijos reikalavimai paslaugų teikėjams, o 6 straipsnyje nurodyta, kokia informacija turi būti pateikiama komerciniuose pranešimuose. Šiuose dviejuose straipsniuose išdėstyti tik būtiniausi informacijos reikalavimai.

Konkrečiai 6 straipsnyje iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad prekiautojai aiškiai žymėtų reklaminius pasiūlymus, pavyzdžiui, nuolaidas, priedus ir dovanas, jei jos yra leidžiamos paslaugų teikėjo įsisteigimo valstybėje narėje, ir sąlygas, kurias reikia įvykdyti norint pasinaudoti tokiu reklaminiu pasiūlymu.

2020 m. gruodžio 15 d. Komisija paskelbė pasiūlymus dėl Skaitmeninių paslaugų akto (78) (toliau – SPA) ir dėl Skaitmeninių rinkų akto (79) (toliau – SRA). Skaitmeninių paslaugų aktu siekiama atnaujinti ir išplėsti ES elektroninės prekybos ir platformų taisykles, o SRA siekiama nustatyti papildomus įpareigojimus, susijusius su tam tikromis paslaugomis, kurias teikia vadinamieji prieigos valdytojai (80).

1.2.9. Sąveika su Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva

Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva (81) taikoma linijinėms ir nelinijinėms audiovizualinės žiniasklaidos paslaugoms (t. y. TV transliacijai ir užsakomosioms žiniasklaidos paslaugoms), kurios gali apimti audiovizualinius komercinius pranešimus, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai reklamuojamos prekės ar paslaugos (pvz., televizijos reklama, rėmimas, teleparduotuvės arba prekių rodymas).

Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 5 straipsnyje nustatyti bendrieji informacijos reikalavimai paslaugų teikėjams, o 9 straipsnyje nustatyti reikalavimus, kuriuos privalo atitikti visi komerciniai audiovizualiniai pranešimai. Atitinkamai 10 ir 11 straipsniuose nustatytos sąlygos, kurių būtina laikytis rėmimo ir prekių rodymo srityje teikiant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas. Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvoje taip pat nustatyti kiti griežti kriterijai, kurie taikomi tik televizijos reklamai ir teleparduotuvėms (VII skyrius dėl televizijos reklamos ir teleparduotuvių).

2018 m. persvarsčius direktyvą (82), kai kurios iš šių taisyklių pradėtos taikyti dalijimosi vaizdo medžiaga platformoms (28b straipsnis). Dabar jos turi atitikti 9 straipsnio 1 dalyje nustatytus reikalavimus, taikomus komerciniams audiovizualiniams pranešimams, kuriais jos prekiauja, kuriuos parduoda ar tvarko, ir imtis atitinkamų priemonių užtikrinti, kad komerciniai audiovizualiniai pranešimai, kuriais jos prekiauja, kuriuos parduoda ar tvarko, atitiktų reikalavimus. Į persvarstytą direktyvą taip pat įtraukti reikalavimai atskleisti audiovizualinius komercinius pranešimus dalijimosi vaizdo medžiaga platformose. Komisija priėmė Gaires dėl dalijimosi vaizdo medžiaga platformos paslaugos apibrėžties praktinio taikymo (83).

NKVD taikoma nesąžiningai komercinei veiklai teikiant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas, pavyzdžiui, vykdant klaidinančią ar agresyvią veiklą, jeigu jai netaikomos minėtos nuostatos.

1.2.10. Sąveika su Bendruoju duomenų apsaugos reglamentu ir E. privatumo direktyva

Teisė į privatų ir šeimos gyvenimą ir asmens duomenų apsaugą yra ES pagrindinių teisių chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintos pagrindinės teisės. Pagal 7 straipsnį kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad būtų gerbiamas jo privatus ir šeimos gyvenimas, būsto neliečiamybė ir komunikacijos slaptumas. Chartijos 8 straipsnio 2 dalyje nurodyti pagrindiniai duomenų apsaugos principai (tinkamas tvarkymas, sutikimas arba įstatymo nustatytas teisėtas pagrindas, teisė susipažinti su duomenimis ir teisė į tai, kad jie būtų ištaisomi). Chartijos 8 straipsnio 3 dalyje nurodoma, kad nepriklausoma institucija kontroliuoja, kaip laikomasi duomenų apsaugos taisyklių (84).

Bendruoju duomenų apsaugos reglamentu (85) (toliau – BDAR) reglamentuojama asmens duomenų apsauga ir laisvas šių duomenų judėjimas. Duomenų apsaugos taisyklių įgyvendinimą užtikrina nacionalinės priežiūros institucijos ir nacionaliniai teismai. BDAR taikomas „asmens duomenų“ tvarkymui. Asmens duomenys – bet kokia informacija, susijusi su fiziniu asmeniu, kurio tapatybė nustatyta arba gali būti nustatyta (duomenų subjektas). Asmuo, kurio tapatybė gali būti nustatyta – asmuo, kurio tapatybė gali būti tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyta, visų pirma pagal asmens identifikavimo numerį arba pagal vieną ar kelias to asmens fizinės, fiziologinės, genetinės, protinės, ekonominės, kultūrinės ar socialinės tapatybės požymius.

Asmens duomenų tvarkymas, apimantis asmens duomenų rinkimą ir saugojimą, turi būti sąžiningas ir teisėtas. Vienas iš tinkamo duomenų tvarkymo aspektų yra tai, kad duomenų subjektui suteikiama atitinkama informacija, įskaitant informaciją apie tokio duomenų tvarkymo tikslus, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kuriomis duomenys surinkti. Tam, kad asmens duomenys būtų tvarkomi sąžiningai ir teisėtai, būtina laikytis duomenų apsaugos principų ir kad bet kokiai duomenų tvarkymo veiklai būtų taikomas bent vienas iš šešių teisėto tvarkymo sąlygų (žr. BDAR 6 straipsnio 1 dalį). Viena iš šių sąlygų yra asmens sutikimas. Kita sąlyga – duomenų valdytojas vykdo Sąjungos arba valstybės narės teisėje nustatytą teisinę pareigą tvarkyti duomenis (pvz., pareigą pažinti savo klientą).

E. privatumo direktyva (86) patikslina ir papildo BDAR nuostatas dėl asmens duomenų tvarkymo elektroninių ryšių sektoriuje, nes ja palengvinamas laisvas šių duomenų ir elektroninių ryšių įrangos bei paslaugų judėjimas. Visų pirma reikėtų pažymėti, kad E. privatumo direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad slapukai arba kitų formų prieigos prie asmeniniame įrenginyje (pvz. planšetiniame kompiuteryje arba išmaniajame telefone) esančios informacijos arba informacijos saugojimo asmeniniame įrenginyje priemonės būtų naudojamos tik gavus naudotojo sutikimą, nebent toks saugojimas arba prieiga yra būtini pranešimui perduoti arba arba informacinės visuomenės paslaugai, kurios naudotojas aiškiai prašo, teikti.

Interneto pasaulyje vis labiau populiarėja duomenų verslo struktūros. Visų pirma interneto platformos analizuoja, tvarko ir parduoda duomenis apie vartotojų prioritetus ir kitą vartotojų sukurtą turinį. Tai kartu su reklama neretai yra pagrindinis jų pajamų šaltinis. Asmens duomenų rinkimas ir tvarkymas tokiais atvejais privalo atitikti pirmiau paminėtos E. privatumo direktyvos ir BDAR teisinius reikalavimus.

Tai, kad prekiautojas pažeidžia BDAR ir E. privatumo direktyvą, ne visada savaime reiškia, kad jo veikla taip pat pažeidžia NKVD. Tačiau į šiuos privatumo ir duomenų apsaugos pažeidimus reikėtų atsižvelgti vertinant bendrą komercinės veiklos nesąžiningumą pagal NKVD, visų pirma tais atvejais, kai prekiautojas tvarko vartotojų duomenis pažeisdamas privatumo ir duomenų apsaugos reikalavimus, t. y. tiesioginės rinkodaros tikslais ar bet kuriais kitais komerciniais tikslais, pavyzdžiui, profiliavimo, asmeninės kainodaros ar didžiųjų duomenų taikomųjų programų tikslais.

NKVD požiūriu pirmiausia reikia atsižvelgti į komercinės veiklos skaidrumą. Pagal NKVD 6 ir 7 straipsnius prekiautojai neturėtų klaidinti vartotojų tais aspektais, kurie gali paveikti jų sprendimus dėl sandorių. Tiksliau, pagal 7 straipsnio 2 dalį ir I priedo 22 punktą prekiautojams neleidžiama slėpti komercinio ketinimo prisidengiant komercine veikla. Taip pat žr. 3.4 skirsnį dėl teiginio „nemokamas“ naudojimo skaitmeniniams produktams apibūdinti, kai šis teiginys gali pažeisti I priedo 20 punktą.

Be to, BDAR ir E. privatumo direktyvos informacijos reikalavimai gali būti laikomi NKVD 7 straipsnio 5 dalyje nurodyta esmine informacija. Asmens duomenys, vartotojų prioritetais ir kitas naudotojų sukurtas turinys turi ekonominės vertės ir yra dažnai suteikiamas trečiosioms šalims. Todėl atvejai, kai prekiautojas neinformuoja vartotojo, kad suteikti duomenys bus naudojami komerciniais tikslais, pagal NKVD 7 straipsnio 2 dalį ir I priedo 22 punktą gali būti laikomi klaidinančiu esminės informacijos neatskleidimu, taip pat skaidrumo ir kitų BDAR 12–14 straipsniuose nustatytų reikalavimų pažeidimu.

1.2.11. Sąveika su SESV 101 ir 102 straipsniais (ES konkurencijos taisyklės)

Tarybos reglamente (EB) Nr. 1/2003 (87) numatyta SESV 101 ir 102 straipsniuose numatytų konkurencijos taisyklių įgyvendinimo teisinė sistema. Nė vienu iš šių straipsnių nedaromas poveikis NKVD.

Pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį tam tikromis aplinkybėmis įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinta veikla yra draudžiami, pavyzdžiui, draudžiama nustatyti pirkimo ar pardavimo kainas arba kitas pardavimo sąlygas, kuriomis siekiama trukdyti, riboti arba iškreipti ES konkurenciją arba kurios daro tokį poveikį.

Pagal SESV 102 straipsnį tam tikromis aplinkybėmis vienai ar daugiau įmonių draudžiama piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi. Tokiu piktnaudžiavimu gali būti laikomas, pavyzdžiui, skirtingų sąlygų taikymas lygiaverčiams sandoriams su kitais prekybos partneriais, kai dėl to jie atsiduria konkurencijos požiūriu mažiau palankioje padėtyje, arba tiesioginis ar netiesioginis nesąžiningų pirkimo ar pardavimo kainų nustatymas.

Tai, kad tam tikru elgesiu pažeidžiami SESV 101 ar 102 straipsniai, savaime nereiškia, kad šis elgesys laikomas nesąžiningu ir pagal NKVD (arba atvirkščiai). Tačiau, vertinant komercinės veiklos nesąžiningumą pagal NKVD, į konkurencijos taisyklių pažeidimą reikėtų atsižvelgti ir įvertinti, kiek komercinė veikla gali būti pripažinta prieštaraujančia NKVD 5 straipsnio 2 dalies bendrajai nuostatai dėl „profesinio atidumo“.

1.2.12. Sąveika su ES pagrindinių teisių chartija

Pagal ES pagrindinių teisių chartijos 51 straipsnio 1 dalį ši chartija taikoma valstybėms narėms, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę, taigi ir tada, kai jos įgyvendina NKVD nuostatas. Chartijoje taip pat yra nuostatų dėl asmens duomenų apsaugos (8 straipsnis), vaiko teisių (24 straipsnis), vartotojų apsaugos (38 straipsnis) ir teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą (47 straipsnis).

Teisingumo Teismas yra pabrėžęs Chartijos 47 straipsnio dėl galimybės kreiptis į teismą reikšmę vartotojams prieinamoms teisių gynimo priemonėms, susijusioms su vartotojų teisėmis, suteikiamomis pagal ES direktyvas. Teisingumo Teismo nurodytas veiksmingumo principas reiškia, kad dėl nacionalinių procedūrinių taisyklių vartotojams neturi būti pernelyg sunku ar praktiškai neįmanoma įgyvendinti ES teisėje jiems suteiktas teises (88).

1.2.13. Sąveika su SESV 34–36 straipsniais

Nacionalinė priemonė srityje, kuri buvo visiškai suderinta ES lygmeniu, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios derinimo priemonės, o ne Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) nuostatas (89). Taigi, kai nacionalinė priemonė patenka į NKVD taikymo sritį (žr. šio pranešimo 1.1 ir 1.2 skirsnius), ją reikėtų vertinti atsižvelgiant į NKVD, o ne į SESV.

Nacionalinės priemonės, kurioms netaikoma nei NKVD, nei jokia kita antrinės ES teisės derinimo priemonė, vertintinos pagal SESV 34–36 straipsnius. Lygiaverčio poveikio kiekybiniams apribojimams priemonių draudimas SESV 34 straipsnyje apima visas valstybių narių priimtas prekybos taisykles, kurios gali tiesiogiai arba netiesiogiai, faktiškai arba potencialiai kliudyti Sąjungos vidaus prekybai (90). Išsamesni šių nuostatų taikymo paaiškinimai taip pat išdėstyti Komisijos pranešime dėl SESV 34–36 straipsnių (91).

Teisingumo Teismas yra išsamiai išnagrinėjęs, kokiais atvejais nacionalinė taisyklė gali kliudyti Sąjungos vidaus prekybai. Visų pirma Sprendime Keck (92) Teisingumo Teismas pripažino, kad nacionalinės nuostatos, kuriomis ribojami arba draudžiami tam tikri pardavimo susitarimai, negali tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai kliudyti prekybai tarp valstybių narių, jeigu, pirma, šios nuostatos taikomos visiems šalies teritorijoje veikiantiems atitinkamiems prekiautojams ir, antra, jos taip pat (teisiškai ir faktiškai) paveikia vidaus produktų ir produktų iš kitų valstybių narių pateikimą rinkai (93). Pardavimo susitarimams Teisingumo Teismas priskiria priemones, susijusias su pardavimo sąlygomis ir metodais (94), su prekių pardavimo laiku (95), su prekių pardavimo vieta arba prekių pardavimo tam tikriems asmenims apribojimu (96), taip pat su kainų kontrolės priemonėmis (97).

Kai kurie Teisingumo Teismo jurisprudencijoje paminėti prekybos būdų pavyzdžiai, būtent nacionalinės nuostatos, kuriomis reglamentuojamos rinkodaros sąlygos ir metodai, patektų į NKVD taikymo sritį, jei būtų laikomi įmonių vartotojų atžvilgiu vykdoma komercine veikla, kuria siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus.

Atrodo, kad daug komercinės veiklos rūšių, nepatenkančių į NKVD ar kitų ES antrinės teisės aktų taikymo sritį, pagal Sprendimą Keck būtų galima laikyti prekybos būdais. Tokie prekybos būdai patenka į SESV 34 straipsnio taikymo sritį, jeigu dėl jų atsiranda teisinė ar faktinė diskriminacija gaminių kilmės pagrindu. Teisinė diskriminacija atsiranda tada, kai priemonės yra akivaizdžiai diskriminacinės, o faktinę diskriminaciją nustatyti sunkiau. Tokias priemones reikėtų vertinti pagal kiekvieno atvejo aplinkybes.

Jeigu priemone arba nacionaline praktika pažeidžiamas SESV 34 straipsnis, ji iš esmės gali būti pateisinama pagal SESV 36 straipsnį arba remiantis vienu iš Teisingumo Teismo pripažįstamų privalomųjų bendrojo intereso reikalavimų. Būtent nacionalinės institucijos turi įrodyti, kad laisvo prekių judėjimo apribojimas yra pateisinamas vienu iš šių reikalavimų (98). Valstybė narė taip pat turi įrodyti, kad jos teisės aktai yra būtini siekiant veiksmingai apsaugoti viešuosius interesus, kuriais remiamasi (99).

Tokios nuostatos leistinos tada, kai yra proporcingos siekiamam tikslui ir šio tikslo neįmanoma pasiekti kitomis, ES vidaus prekybą mažiau ribojančiomis priemonėmis (100). Neseniai Teisingumo Teismas nusprendė, kad „siekiant išsiaiškinti nagrinėjamo apribojimo proporcingumą taip pat reikia patikrinti, ar šiomis aplinkybėmis įgyvendintos priemonės neviršija to, kas būtina teisėtam tikslui pasiekti. Kitaip tariant, reikėtų įvertinti, ar yra kitų priemonių, kuriomis būtų galima pasiekti šį tikslą, bet kurios turėtų mažiau ribojantį poveikį prekybai Bendrijos viduje“ (101). Be to, Teisingumo Teismas pripažino, jog „šiuo klausimus primintina, kad ribojanti priemonė gali būti laikoma atitinkančia [Europos] Sąjungos teisės reikalavimus tik jeigu ja iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama įgyvendinti tikslą.“ (102).

1.2.14. Sąveika su Verslo platformos reglamentu

Verslo platformos reglamente (103) nustatomos taisyklės, kuriomis siekiama užtikrinti, kad internetinių tarpininkavimo paslaugų verslo klientams ir bendrovių interneto svetainių naudotojams interneto paieškos sistemose būtų užtikrinamas atitinkamas skaidrumas ir veiksmingos teisių gynimo galimybės. Į Verslo platformos reglamento skaidrumo reikalavimų taikymo sritį patenka paieškos rezultatų reitingo nustatymas (5 straipsnis).

Komisija paskelbė reitingo nustatymo skaidrumo gaires, kuriomis siekiama palengvinti internetinių tarpininkavimo paslaugų teikėjų ir interneto paieškos sistemų paslaugų teikėjų atitiktį reikalavimams (104).

Panašus reikalavimas dėl reitingo nustatymo skaidrumo verslo platformų srityje nustatytas Direktyvoje (ES) 2019/2161, kuria į NKVD įtrauktas naujas 7 straipsnio 4a punktas. Pagal jį reikalaujama, kad prekiautojai teiktų vartotojams informaciją apie pagrindinius parametrus, pagal kuriuos nustatomas vartotojui pagal paieškos užklausą pateikiamų produktų reitingas, ir apie tų parametrų santykinę svarbą. NKVD ir Verslo platformos reglamento sąveika reitingo nustatymo skaidrumo atžvilgiu aptariama 4.2.3 skirsnyje.

1.3. NKVD ir savireguliacijos santykis

2 straipsnio f punktas „elgesio kodeksas“ – susitarimas arba taisyklių rinkinys, kurio nenustato valstybės narės įstatymai ir kiti teisės aktai ir kuris apibrėžia [prekiautojų], saistomų šio kodekso vienoje arba keliose konkrečiose komercinės veiklos srityse arba verslo sektoriuose, elgesį;

10 straipsnis Elgesio kodeksai Ši direktyva nepašalina už elgesio kodeksą atsakingų subjektų vykdomos nesąžiningos komercinės veiklos kontrolės, kurią valstybės narės gali skatinti, galimybės ir galimybės 11 straipsnyje nurodytiems asmenims bei organizacijoms kreiptis pagalbos į tokius subjektus, jei kreipimasis į tokius subjektus yra papildoma priemonė tame straipsnyje nurodytoms teisminėms ir administracinėms procedūroms. Kreipimasis į tokius kontrolės organus niekada nelaikomas lygiaverčiu 11 straipsnyje numatytam kreipimuisi į teismines arba administracines institucijas.

NKVD pripažįstama savireguliacijos mechanizmų svarba ir patikslinamas vaidmuo, kurį įgyvendinant direktyvą gali atlikti už kodeksą atsakingi subjektai ir savireguliacijos tarnybos. Valstybės narės gali skatinti už kodeksą atsakingus subjektus ne tik įgyvendinti NKVD, bet ir tikrinti, ar nėra vykdoma nesąžininga komercinė veikla.

Jei savireguliacijos kodeksų taisyklės griežtos, o už kodeksus atsakingi subjektai nuosekliai jas taiko ir (arba) imasi griežtų jų laikymosi užtikrinimo priemonių, teisminių ar administracinių vykdomųjų priemonių tikrai gali prireikti daug rečiau. Be to, kai nustatyti aukšti standartai ir kai dauguma pramonės subjektų jų laikosi, tokios taisyklės gali praversti nacionalinėms institucijoms ir teismams kaip atskaitos taškas vertinant, ar nagrinėjama komercinė veikla yra nesąžininga.

NKVD yra keletas nuostatų, kurių tikslas – neleisti prekiautojas nesąžiningai pasinaudoti galimu vartotojų pasitikėjimu savireguliacijos kodeksais. Tai aptariama 2.8.4 skirsnyje dėl elgesio kodeksų nuostatų nesilaikymo.

1.4. Vykdymo užtikrinimas ir teisių gynimas

1.4.1. Viešasis ir privatusis vykdymo užtikrinimas

Pagal NKVD 11 straipsnį tam, kad šios direktyvos nuostatų būtų laikomasi vartotojų interesais, valstybės narės turi užtikrinti pakankamus ir veiksmingus būdus kovoti su nesąžininga komercine veikla.

Prieš šių būdų priskiriamos teisinės nuostatos, pagal kurias asmenys ar organizacijos, pagal nacionalinę teisę laikomi turinčiais teisėtą interesą kovoti su nesąžininga komercine veikla, įskaitant konkurentus, gali kreiptis į nacionalinius teismus ir (arba) į administravimo institucijas, kurios yra kompetentingos priimti sprendimus dėl skundų arba inicijuoti atitinkamus teismo procesus.

Valstybės narės turėtų gera valia užtikrinti įvairių kompetentingų viešųjų vykdymo užtikrinimo institucijų veiklos koordinavimą. Jeigu valstybėse narėse už NKVD ir konkretiems sektoriams skirtų teisės aktų vykdymo užtikrinimą yra atsakingos skirtingos institucijos, jos turėtų glaudžiai bendradarbiauti, siekdamos užtikrinti, kad jų tyrimų dėl to paties prekiautojo ir (arba) komercinės veiklos išvados nuosekliai derėtų.

Kalbant apie NKVD vykdymo užtikrinimą nacionaliniuose teismuose, Teisingumo Teismas byloje Movic patvirtino, kad „sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ apima vienos valstybės narės valdžios institucijų kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems verslininkams pareikštą ieškinį, kuriuo šios institucijos visų pirma prašo konstatuoti, kad padaryti tariamai nesąžiningai komercinei veiklai prilygstantys pažeidimai, ir nurodyti juos nutraukti, o papildomai – nurodyti taikyti viešo paskelbimo priemones, skirti baudą už konstatuotus pažeidimus“ pagal nauja redakcija išdėstyto reglamento „Briuselis I“ 1 straipsnio 1 dalį (105).

Privačiojo vykdymo užtikrinimo srityje Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2020/1828 (106) dėl atstovaujamųjų ieškinių siekiant apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus numatyta galimybė visose valstybėse narėse užtikrinti NKVD vykdymą pareiškiant atstovaujamuosius ieškinius. Tokius ieškinius pareikšti gali kompetentingi subjektai, nukentėjusių vartotojų vardu prašantys nustatyti draudimą ir taikyti teisių gynimo priemones.

Galiausiai pažymėtina, kad asmenims, kurie praneša apie NKVD (ir VTD) pažeidimus, taikoma Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/1937 (107) (Pranešėjų direktyva) 2 straipsnio 1 dalies a punkto ix papunktyje nustatytas apsaugos režimas. Jeigu apie pažeidimus pranešantys asmenys jausis, kad yra saugūs, tikėtina, kad tokių pranešimų padaugės, tad NKVD vykdymas bus užtikrinamas geriau.

1.4.2. Sankcijos

NKVD 13 straipsnyje išdėstytos nuostatos dėl sankcijų už nacionalinių nuostatų, kuriomis ši direktyva perkelta į nacionalinę teisę, pažeidimą. 1 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės nustatytų taisykles dėl sankcijų už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal direktyvą, pažeidimus. Pagal ją valstybėms narėms paliekama teisė nuspręsti dėl galimų sankcijų pobūdžio ir nustatyti sankcijų skyrimo tvarką, užtikrinant, kad sankcijos būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.

Direktyva (ES) 2019/2161 iš dalies pakeistas 13 straipsnis ir įtraukti papildomi reikalavimai. Pirma, minėtame straipsnyje pateikiamas neišsamus orientacinis sankcijų taikymo kriterijų sąrašas (2 dalis). Antra, jame nustatytos konkretesnės taisyklės (3 ir 4 dalys) dėl baudų už plačiai paplitusius pažeidimus ir Sąjungos mastu plačiai paplitusius pažeidimus, kuriems taikomi suderinti vykdymo užtikrinimo veiksmai pagal Europos Parlamentas ir Tarybos reglamentą (ES) 2017/2394 (108) dėl bendradarbiavimo vartotojų apsaugos srityje (toliau – BVAS reglamentas).

Direktyvos (ES) 2019/2161 15 konstatuojamojoje dalyje valstybės narės raginamos perskirstydamos pajamas iš baudų „apsvarstyti galimybę didinti vartotojų bendrojo intereso ir kitų saugomų viešųjų interesų apsaugą“.

13 straipsnio 5 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės praneštų Komisijai apie nacionalines taisykles dėl sankcijų ir visus vėlesnius jų pakeitimus, t. y. pateiktų specialų pranešimą, kuriame tiksliai paaiškintų atitinkamas nacionalines nuostatas, ne tik bendrą pranešimą apie perkėlimo į nacionalinę teisę priemones.

Sankcijų taikymo kriterijai

13 straipsnio 2 dalyje pateikiamas šešių neišsamių ir orientacinių kriterijų, į kuriuos valstybių narių kompetentingos institucijos ir teismai turėtų atsižvelgti skirdami sankcijas, sąrašas. Sankcijos taikomos „kai tinkama“, už pažeidimus, padarytus tiek šalies viduje, tiek tarpvalstybiniais atvejais:

13 straipsnis 2. Valstybės narės užtikrina, kad, skiriant sankcijas, kai tinkama, atsižvelgiama į šiuos neišsamius ir orientacinius kriterijus: a) pažeidimo pobūdį, sunkumą, mastą ir trukmę; b) bet kokius veiksmus, kurių prekiautojas ėmėsi, kad sumažintų ar atlygintų vartotojų patirtą žalą; c) bet kokius ankstesnius prekiautojo padarytus pažeidimus; d) dėl padaryto pažeidimo prekiautojo gautą finansinę naudą arba išvengtus nuostolius, jei turima atitinkamų duomenų; e) sankcijas, taikomas prekiautojui už tą patį pažeidimą kitose valstybėse narėse tarpvalstybiniais atvejais, kai informacija apie tokias sankcijas yra prieinama naudojantis pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) 2017/2394 sukurtu mechanizmu; f) kitas sunkinančias ar lengvinančias aplinkybes, taikytinas konkrečiam atvejui.

Direktyvos (ES) 2019/2161 7 konstatuojamojoje dalyje paaiškinami kai kurie iš šių kriterijų. 8 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad jie „galėtų būti nesvarbūs sprendžiant dėl sankcijų už kiekvieną pažeidimą, ypač už nesunkius pažeidimus“. Taip pat nurodoma, kad „valstybės narės taip pat turėtų atsižvelgti į kitus bendruosius teisės principus, taikomus skiriant sankcijas, kaip antai non bis in idem principą.“

Tyčinis pažeidimo pobūdis yra svarbus taikant a ir f punktuose nustatytus kriterijus. Tačiau ketinimas nėra būtina sankcijų už pažeidimą skyrimo sąlyga.

C punkte nustatytas kriterijus apima tuos pačius ar skirtingus ankstesnius atitinkamo prekiautojo NKVD pažeidimus.

E punkte nurodytas kriterijus susijęs su atvejais, kai tas pats pažeidimas padaromas keliose valstybėse narėse. Jis taikomas tik tais atvejais, kai informacija apie kitų valstybių narių už tą patį pažeidimą skirtas sankcijas yra prieinama per BVAS reglamente nustatytą bendradarbiavimo mechanizmą.

Priklausomai nuo aplinkybių, už tą patį pažeidimą kitoje (-ose) valstybėje (-ėse) narėje (-ėse) tam pačiam prekiautojui skirtos sankcijos gali būti požymis, kad pažeidimas yra didesnio masto ir sunkesnis, kaip nurodyta a punkte, ir (arba) gali būti laikomas „ankstesniu pažeidimu“, kaip nurodyta c punkte. Todėl už tą patį pažeidimą kitose valstybėse narėse skirtos sankcijos gali būti laikomos sunkinančia aplinkybe. Aplinkybė, kad sankcijos už tą patį pažeidimą buvo skirtos kitose valstybėse narėse, taip pat gali būti vertinama kartu su kitomis sunkinančiomis aplinkybėmis, nustatomomis pagal kitus f punkte nurodytus kriterijus ir yra bendrai pavadintomis „bet kuriomis kitomis“ sunkinančiomis ar lengvinančiomis aplinkybėmis. Tačiau kitos valstybės narės tam pačiam prekiautojui už tą patį pažeidimą skirta sankcija taip pat gali būti svarbi taikant non bis in idem principą pagal nacionalinę teisę ir BVAS reglamento 10 straipsnio 2 dalį (109).

Sankcijos, kai pagal BVAS reglamentą vykdomi koordinuoti vykdymo užtikrinimo veiksmai

13 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatytos papildomos, griežtesnės taisyklės (palyginti su 1 dalyje išdėstyta bendrąja taisykle) dėl sankcijų, kurios pagal nacionalinę teisę turi būti taikomos už pažeidimus, dėl kurių pagal BVAS reglamentą imamasi koordinuotų veiksmų.

BVAS reglamento 21 straipsnyje reikalaujama, kad valstybių narių kompetentingos institucijos, susijusios su koordinuotais veiksmais, veiksmingai, efektyviai ir koordinuotai imtųsi vykdymo užtikrinimo priemonių, įskaitant sankcijų skyrimą, prekiautojo, kuris yra atsakingas už plačiai paplitusį pažeidimą arba Sąjungos mastu plačiai paplitusį pažeidimą, atžvilgiu. Plačiai paplitę pažeidimai ir Sąjungos mastu plačiai paplitę pažeidimai yra tarpvalstybiniai pažeidimai, apibrėžti BVAS reglamento 3 straipsnio 3 ir 4 dalyse (110).

Dėl šios kategorijos pažeidimų pažymėtina, kad NKVD 13 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės numatytų galimybę skirti baudas, o baudos maksimalus dydis turi sudaryti bent 4 proc. prekiautojo metinės apyvartos. Valstybės narės atitinkamai gali nustatyti didesnę maksimalios baudos ribą negu 4 proc. prekiautojo metinės apyvartos. Jos taip pat gali nuspręsti baudą skaičiuoti pagal didesnę referencinę apyvartą, pavyzdžiui, prekiautojo pasaulinę apyvartą. Be to, valstybės narės gali su BVAS susijusių koordinuotų veiksmų atveju galimas sankcijas taikyti ir kitų rūšių pažeidimams, pavyzdžiui, vidaus pažeidimams.

Kai informacijos apie prekiautojo metinę apyvartą neturima, pavyzdžiui, jeigu įmonė yra įsteigta neseniai, 13 straipsnio 4 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės numatytų galimybę skirti maksimalią ne mažesnę kaip 2 mln. EUR baudą. Valstybės narės taip pat gali nustatyti, kad maksimalios baudos riba yra didesnė negu 2 mln. EUR.

Šiuo atžvilgiu derinant nacionalines taisykles dėl baudų yra siekiama užtikrinti, kad vykdymo užtikrinimo priemonių būtų galima imtis visose valstybėse narėse, dalyvaujančiose su BVAS susijusiuose koordinuotuose vykdymo užtikrinimo veiksmuose, ir kad tos priemonės būtų darnios.

Baudos pagal NKVD 13 straipsnio 3 ir 4 dalis skiriamos pagal bendrus 13 straipsnio 2 dalyje nustatytus kriterijais, įskaitant visų pirma pagal „pažeidimo pobūdį, sunkumą ir trukmę arba poveikį laiko atžvilgiu“. Faktinė bauda, kurią konkrečiu atveju skiria kompetentinga institucija arba teismas, priklausomai nuo pažeidimo pobūdžio, sunkumo ir kitų svarbių aplinkybių, gali būti mažesnė už pirmiau nurodytas maksimalias sumas.

Laikydamasi BVAS reglamente nustatytos koordinavimo pareigos, kompetentinga institucija arba teismas gali nuspręsti skirti periodines baudas (pvz., baudas už dieną), kol prekiautojas nustos daryti pažeidimą. Ji taip pat gali nuspręsti skirti sąlyginę baudą – jei prekiautojas iki nustatyto termino pažeidimo nesustabdys, nors buvo įpareigotas tai padaryti.

Atitinkama apyvarta, į kurią reikia atsižvelgti apskaičiuojant baudą, yra apyvarta, gauta baudą skiriančioje valstybėje narėje. Tačiau 13 straipsnio 3 dalyje taip pat numatyta galimybė nustatyti baudą remiantis prekiautojo apyvarta, pasiekta visose su koordinuotais veiksmais susijusiose valstybėse narėse, jei vykstant su BVAS susijusiam koordinavimui viena valstybė narė skiria baudą dalyvaujančių valstybių narių vardu.

Direktyvos (ES) 2019/2161 10 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad „tam tikrais atvejais prekiautojas taip pat gali būti bendrovių grupė“. Taigi, jei už pažeidimą atsakingas prekiautojas yra bendrovių grupė, apskaičiuojant baudą bus atsižvelgiama į jo bendrą grupės apyvartą atitinkamose valstybėse narėse.

Referenciniai metai, pagal kuriuos nustatoma metinė apyvarta, direktyvoje nėra apibrėžiami. Todėl, norėdamos nustatyti baudą, nacionalinės institucijos, gali remtis, pavyzdžiui, naujausiais metinės apyvartos duomenimis, kurie buvo turimi priimant sprendimą dėl baudos (t. y. praėjusių finansinių metų duomenimis).

Pagal 13 straipsnio 3 dalį dėl nacionalinių konstitucinių priežasčių valstybės narės gali apriboti baudų skyrimą, taikydamos jas už: a) šios direktyvos 6, 7, 8, 9 straipsnių ir I priedo pažeidimus; ir b) tai, kad prekiautojas nuolat verčiasi komercine praktika, kurią kompetentinga nacionalinė institucija ar teismas pripažino nesąžininga, kai ši komercinė praktika nėra pažeidimas nurodytas a punkte. Šiuo apribojimu atitinkamai siekiama atsižvelgti į išimtinio pobūdžio aplinkybes ir leisti valstybėms narėms netaikyti nuostatų dėl baudų tiems vienkartiniams pažeidimams, kuriems taikomas su BVAS susijęs koordinuotas vykdymo užtikrinimas ir kurių vienintelis teisinis pagrindas yra NKVD 5 straipsnis dėl profesinio atidumo.

1.4.3. Vartotojų teisių gynimas

Direktyva (ES) 2019/2161 į NKVD buvo įtrauktas naujas 11a straipsnis, kuriame iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad vartotojai, patyrę žalą dėl NKVD pažeidimų, turėtų galimybę pasinaudoti proporcingomis ir veiksmingomis teisių gynimo priemonėmis, visų pirma, žalos atlyginimu ir, atitinkamais atvejais, kainų sumažinimu ir sutarties nutraukimu, laikantis nacionaliniu lygmeniu nustatytų sąlygų. Taigi, NKVD yra numatytos tiek sutarties, tiek nesutartinės vartotojo teisių gynimo priemonės.

Teisių gynimo priemonių taikymo sąlygas nustato valstybės narės, jei reikia, atsižvelgdamos į tokius veiksnius kaip nesąžiningos komercinės veiklos sunkumas ir pobūdis, patirta žala ir kitas svarbias aplinkybes. Išsamias teisių gynimo priemonių pasekmes taip pat turi nustatyti valstybės narės, pavyzdžiui, nustatyti, ar, pritaikius teisių gynimo priemonę, kurią sudaro sutarties nutraukimas, sutartis laikoma negaliojančia nuo jos sudarymo (tada abi šalys turi pareigą atkurti iki sutarties sudarymo buvusią padėtį), ar nutraukiamas tik jos galiojimas ateityje, tačiau jos turi laikytis tinkamumo ir veiksmingumo principų ir užtikrinti direktyvos effet utile.

Šios teisių gynimo priemonės nedaro poveikio teisių gynimo priemonėms, numatytoms kituose ES teisiniuose dokumentuose, pavyzdžiui, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2019/770 (111) (Skaitmeninio turinio direktyvoje) ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2019/771 (112) (Prekių pardavimo direktyvoje). Šios teisių gynimo priemonės taip pat galėtų būti taikomos kolektyviai reiškiant atstovaujamuosius ieškinius pagal Direktyvą (ES) 2020/1828.

1.4.4. NKVD taikymas trečiosiose šalyse įsteigtiems prekiautojams

NKVD taikymas už ES ribų įsteigtiems prekiautojams reglamentuojamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 864/2007 (113) dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II). „Įstatymų kolizijos atvejais šis reglamentas taikomas nesutartinėms prievolėms civiliniuose ir komerciniuose santykiuose“. Reglamentas „Roma II“ taikomas civiliams ir komerciniams ginčams.

Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalis: Dėl nesąžiningos konkurencijos veiksmų atsirandančioms nesutartinėms prievolėms taikoma šalies, kurioje konkurenciniams ryšiams ar bendriems vartotojų interesams yra arba gali būti padarytas poveikis, teisė.

Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 4 dalis: Nuo pagal šį straipsnį nustatytos taikytinos teisės negalima nukrypti susitarimu pagal 14 straipsnį.

Jeigu tenkinamos Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalies sąlygos, pvz., jeigu klaidinanti reklama yra skirta ES vartotojams ir tai kenkia kolektyviniams ES vartotojų interesams, NKVD bus taikoma. Pagal reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 4 dalį susitarimu dėl teisės pasirinkimo nuo taikytinos teisės nukrypti negalima.

2. PAGRINDINĖS NKVD SĄVOKOS

2.1. Kaip veikia NKVD? Direktyvos struktūrinė schema

Toliau pateiktoje direktyvos struktūrinėje schemoje pavaizduotas į NKVD priede pateiktą „juodąjį sąrašą“ įtrauktos komercinės veiklos ir bendrųjų nuostatų, t. y. atitinkamai 6–9 straipsnių ir 5 straipsnio santykis. Tam, kad pagal NKVD komercinė veikla būtų pripažinta nesąžininga ir dėl to draudžiama, pakanka, kad ji atitiktų bent vieną iš šių kriterijų.

Ar komercinė veikla:

2.2. Prekiautojo sąvoka

2 straipsnio b punktas „[prekiautojas]“ – bet kuris fizinis arba juridinis asmuo, kuris komercinėje veikloje, kuriai taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, susijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija, ar bet kuris asmuo, veikiantis [prekiautojo] vardu arba jo naudai.

Į šios apibrėžties taikymo sritį patenka ne tik savo vardu veikiantys prekiautojai, bet ir asmenys, įskaitant vartotojus, veikiančius kito prekiautojo „vardu“ arba „naudai“.

Pavyzdžiui: — Nacionalinis teismas konstatavo, kad reklamą žiniasklaidoje kitos bendrovės, paslaugų teikėjos, vardu ir naudai skelbusi bendrovė laikoma prekiautoja, kaip tai suprantama pagal nacionalines nuostatas, kuriomis NKVD perkeliama į nacionalinę teisę (114). — Nacionalinės vartotojų apsaugos institucijos, veikiančios per Europos bendradarbiavimo vartotojų apsaugos srityje (BVAS) tinklą, ėmėsi bendrų vykdymo užtikrinimo veiksmų dėl internetinių žaidimų, kuriuose siūloma pirkti žaidimų papildinius. Jos patikslino, kad, nors atsakomybė už programėlės turinį pirmiausia tenka jos kūrėjui, programėlę parduodančios parduotuvės savininkas taip pat galėtų būti laikomas atsakingu už užtikrinimą, kad jų platformose veikiančiuose žaidimuose vaikai nebūtų tiesiogiai raginami ką nors pirkti (115).

Taigi pagal 2 straipsnio b punktą ir kartu pagal atitinkamus nacionalinius įstatymus dėl atsakomybės ir sankcijų, prekiautojas gali būti laikomas atsakingu už NKVD pažeidimus solidariai su kitu prekiautoju, kuris padarė šiuos pažeidimus pirmojo prekiautojo vardu.

Teisingumo Teismas taip pat išaiškino, kad tuo atveju, kai ūkio subjekto komercinę veiklą vykdo kita įmonė, veikianti šio ūkio subjekto vardu ir (arba) jo naudai, NKVD nuostatos tam tikrais atvejais gali būti taikomos tiek minėtam ūkio subjektui, tiek šiai įmonei, kai pastarieji patenka į sąvokos „prekiautojas“ apibrėžtį (116). Tai reiškia, kad direktyva taip pat gali būti remiamasi vertinant prekiautojo komercinę veiklą, kai šie prekiautojai yra tiesiogiai susiję su vartotojo sandoriu su kitu prekiautoju, kurio vardu arba kurio naudai tas prekiautojas veikia.

Kartais asmenys, kurie atrodo esantys produktus kitiems vartotojams parduodantys vartotojai, iš tikrųjų patys gali būti prekiautojai arba veikti prekiautojų vardu („paslėpti įmonių pardavimai vartotojams“).

Tai, ar pardavėjas laikytinas „prekiautoju“, ar vartotoju, turi būti vertinama pagal konkretaus atvejo aplinkybes. Sprendime Kamenova nagrinėtu atveju asmuo interneto svetainėje paskelbė iš viso aštuonis skelbimus apie įvairias parduodamas naujas ir naudotas prekes (117). Teisingumo Teismas pažymėjo, kad vien to, jog pardavimu siekiama pelno arba kad fizinis asmuo tuo pačiu metu interneto platformoje skelbia keletą skelbimų apie parduodamas naujas ir naudotas prekes, nepakanka, kad šį asmenį būtų galima laikyti „prekiautoju“. Nustatydamas statusą nacionalinis teismas turi atsižvelgti į įvairius neišsamius ir neišimtinius kriterijus.

Taikomi kriterijai:

— ar pardavėjas siekia pelno, įskaitant tai, kad jis gali būti gavęs užmokestį ar kitokį atlygį už tai, kad veiks tam tikro prekiautojo vardu;

— sandorių skaičius, vertė ir dažnumas;

— pardavėjo apyvarta; ar pardavėjas įsigyja produktus tam, kad juos perparduotų;

— ar pardavėjas yra PVM mokėtojas;

— ar pardavimas vykdomas organizuotai;

— ar pardavėjas turėjo teisinį statusą, reikalingą komerciniams sandoriams sudaryti;

— ar visos parduodamos prekės buvo tos pačios rūšies ar tos pačios vertės ir ypač ar buvo siūlomas nedidelis prekių kiekis;

— ar pardavėjas turėjo su produktų pardavimu susijusios techninės informacijos ir ekspertinės patirties, kurios vartotojas turi ne visada, ir dėl to pardavėjo padėtis buvo palankesnė nei vartotojo;

— ar pardavėjas įsigijo tas prekes tam, kad jas perparduotų, ir dėl to ši jo veikla yra reguliari, dažna ir (arba) vykdoma vienu metu su jo įprasta komercine arba verslo veikla (118).

Pavyzdžiui, į prekiautojo apibrėžtį gali patekti asmenys, kurių pagrindinę veiklą sudaro labai dažnas prekių pardavimas internete, produktų pirkimas tam, kad juos būtų galima perparduoti už didesnę kainą.

Asmenys, kurie internete skelbia komercines rekomendacijas, pvz., verčiasi nuomonės formavimo rinkodara (dėl išsamesnės informacijos žr. 4.2.6 skirsnį), gali būti laikomi prekiautojais, jeigu jie tokią veiklą vykdo dažnai, nepriklausomai nuo jų auditorijos dydžio. Kitu atveju asmuo, kuris neatitinka prekiautojo kriterijų, vis tiek gali būti laikomas veikiančiu prekiautojo, kurio produktus reklamuoja vykdydamas šią veiklą, vardu, todėl gali patekti į direktyvos taikymo sritį. Pareiga aiškiai nurodyti, kad pranešimas yra komercinis, ypač pagal NKVD 7 straipsnio 2 dalį, prekiautojams galioja, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra produktų tiekėjai, ar ne.

Labdaringų ar etinių tikslų siekiančios organizacijos gali būti laikomos prekiautojomis pagal NKVD, jeigu vykdo komercinę veiklą (pvz., parduoda tam tikrus etikos standartus atitinkančius produktus) vartotojų atžvilgiu. Jeigu jos veikia kaip prekiautojos, jos savo komercinėje veikloje turėtų laikytis NKVD. Pavyzdžiui, informacija apie produkto kilmę arba jo etinius aspektus neturėtų būti klaidinanti.

Tai, kad organizacija yra „ne pelno“, neturi reikšmės vertinant, ar ji laikytina prekiautoja.

Tas pats taikoma valdžios institucijoms, kurios, priklausomai nuo aplinkybių, vykdydamos komercinę veiklą taip pat gali būti laikomos prekiautojomis.

Pavyzdžiui: Savivaldybė, platinanti bilietus su nuolaida į savo organizuojamą meno parodą, galėtų patekti į NKVD pateiktą prekiautojo apibrėžtį.

Sprendime BKK Mobil Oil Teisingumo Teismas patvirtino, kad viešosios teisės reglamentuojama įstaiga, siekianti viešojo intereso, pavyzdžiui, valdanti įstatymu įsteigtą sveikatos draudimo fondą, gali būti laikoma „prekiautoja“, nes:

„Sąjungos teisės aktų leidėjas „[prekiautojo]“ sąvoką apibrėžė ypač plačiai; ji reiškia „bet kurį fizinį arba juridinį asmenį“, jeigu jis vykdo atlygintiną veiklą, o iš jos taikymo srities nepašalinami nei bendrojo intereso užduotį vykdantys subjektai, nei viešosios teisės suteikiamą statusą turintys subjektai“ (119).

Teisingumo Teismas taip pat padarė išvadą, kad:

„<...> kyla grėsmė, kad BKK nariai, kurie, akivaizdu, laikytini vartotojais, kaip tai suprantama pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą, bus suklaidinti dėl šios įstaigos skleidžiamos klaidinančios informacijos – jiems bus trukdoma priimti informacija paremtą sprendimą jie bus skatinami priimti tokį sprendimą, kurio, neturėdami tokios informacijos, nebūtų priėmę, kaip numatyta tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje. Esant tokioms aplinkybėms, viešas ar privatus aptariamos įstaigos pobūdis, kaip ir jos vykdoma specifinė užduotis, neturi reikšmės“ (120).

Ypač pažymėtina, kad pagal NKVD I priedo („juodasis sąrašas“) 22 punktą yra draudžiama apgaulingai tvirtinti arba sudaryti įspūdį, kad prekiautojas veikia ne savo prekybos ar verslo įmonės arba su jo amatu ar profesija susijusiais tikslais arba apgaulingai prisistatyti vartotoju.

Tai galioja ir tuo atveju, kai prekiautojas iš pradžių veikia kaip prekiautojas, bet vėliau apsimeta vartotoju, pavyzdžiui, kai pardavėjas prisistato kaip profesionalus automobilių prekiautojas, kad sudarytų sandorį, bet vėliau sutartį pasirašo kaip fizinis asmuo.

2.3. Komercinės veiklos sąvoka

2 straipsnio d punktas „įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ – bet kuris [prekiautojo] atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams.

Teisingumo Teismas konstatavo, kad vienintelis kriterijus pagal NKVD 2 straipsnio d punktą yra tai, kad prekiautojo veikla turi būti tiesiogiai susijusi su prekės pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams (121).

Komercinė veikla gali būti „tiesiogiai susijusi“ su produkto reklama, pavyzdžiui, kai teikiama „informacija dėl galimybės įsigyti produktą už patrauklią kainą tam tikru laikotarpiu“ (122). Remiantis iki šiol suformuota jurisprudencija, sunku nustatyti ribą, nuo kurios komercinė veikla nebebūtų „tiesiogiai susijusi“ su produkto reklama. Tačiau, pavyzdžiui, jeigu prekiautojas parduoda žemėlapį, kuriame nėra jokios reklaminės informacijos, o vartotojas vėliau naudoja tą žemėlapį, kad surastų kelią į konkrečią parduotuvę, šio žemėlapio pardavimą atrodytų nepagrįsta laikyti komercine veikla, „tiesiogiai susijusia“ su skatinimu pirkti produktą toje konkrečioje parduotuvėje.

Teisingumo Teismas nustatė, kad NKVD taikoma prekiautojo veiklai po komercinio sandorio dėl bet kokios prekės ar paslaugos ir po sutarties sudarymo arba ją vykdant (123).

Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad:

„<...> tai, jog atitinkamo [prekiautojo] elgesys buvo toks tik vieną kartą ir padarė poveikį tik vienam vartotojui, šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės. Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 2 straipsnio c ir d punktuose, 3 straipsnio 1 dalyje ir 6 straipsnio 1 dalyje pateiktose apibrėžtyse ir visoje direktyvoje nėra nuorodos, kad [prekiautojo] veiksmai ar neveikimas turi kartotis ar būti susiję su daugiau nei vienu vartotoju“. „<...> [prekiautojo] vartotojui pateikta klaidinga informacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi būti laikoma „klaidinančia komercine veikla“ pagal šią direktyvą, nors ši informacija buvo pateikta tik vienam vartotojui“ (124).

Kirschstein byloje Teisingumo Teismas pateikė gaires dėl NKVD taikymo srities ribų, susijusių su komercinės veiklos sąvoka. Jis konstatavo, kad yra skirtumas tarp prekiautojo „komercinės veiklos“, kuri yra glaudžiai susijusi su produktų reklama, pardavimu ar tiekimu vartotojams, taigi veiklos, kuri patenka į direktyvos taikymo sritį, ir taisyklių, kuriomis remiamasi šioje veikloje ir kurios yra susijusios su pačiu „produktu“ (pvz., leidimas paslaugų teikėjams, galintiems suteikti universitetinio išsilavinimo laipsnį) ir kurios dėl to nepatenka į NKVD taikymo sritį.

„Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nacionalinės teisės norma, kuria siekiama apibrėžti ūkio subjektą, turintį teisę teikti paslaugą, dėl kurios sudarytas komercinis sandoris, bet kurioje tiesiogiai nereglamentuota veikla, kuria tas ūkio subjektas vėliau gali verstis siekdamas skatinti ar vykdyti šios paslaugos pardavimą, negali būti laikoma susijusia su komercine veikla, turinčia tiesioginį ryšį su tos paslaugos teikimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2005/29.“ (125)

Kalbant apie reklamą spaudoje pažymėtina, kad, nors Teisingumo Teismas pripažino ypač plačią „komercinės veiklos“ apibrėžtį ir tai, kad NKVD gali būti taikoma tuo atveju, kai ūkio subjekto komercine veikla naudojasi kita įmonė, Sprendime RLvS Teisingumo Teismas konstatavo, kad NKVD, visų pirma I priedo 11 punktu dėl reklamos, negalima remtis prieš laikraščių leidėjus (126). Teisingumo Teismas nurodė, kad rašytinė spauda ES antrinės teisės aktais reglamentuota nepakankamai, ir paaiškino, kad šia nuostata nebuvo siekta iš laikraščių leidėjų reikalauti užkirsti kelią galimai nesąžiningai reklamuotojų komercinei veiklai (127).

Prekiautojai taip pat privalo būti atsargūs skelbdami etinius ir įmonių socialinės atsakomybės teiginius, kurie gali apimti įvairius prekiautojų veiklos metodų aspektus, pavyzdžiui, dėl darbo sąlygų, gyvūnų gerovės, labdaros ir kt. Įmonių socialinė atsakomybė reiškia, kad įmonės prisiima atsakomybę visuomenei už savo veiklos poveikį ir tuo tikslu yra nustačiusios tvarką, kaip į savo verslo veiklą ir pagrindinę strategiją integruoja socialinius, aplinkos apsaugos, etikos ir vartotojų aspektus.

Teiginiai apie tokius aspektus tapo rinkodaros priemone, kuria naudojamasi siekiant atsižvelgti į didėjantį vartotojų susirūpinimą, kad prekiautojai laikytųsi etikos ir socialinių standartų. Tokie teiginiai gali padaryti poveikį vartotojo sprendimui dėl sandorio, kai jis turi pasirinkti vieną iš dviejų konkuruojančių panašios kokybės ir kainos produktų. Dėl šios priežasties jie gali būti laikomi „tiesiogiai susijusiais su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“ ir todėl gali būti laikomi komercine veikla, kaip ji suprantama pagal NKVD. Kadangi teiginiai apie etiką ir (arba) įmonių socialinę atsakomybę bei aplinkos apsaugą yra labai panašūs, teiginiams apie ekologiškumą taikomi pagrindiniai principai turėtų būti taikomi ir teiginiams apie etiką ir įmonių socialinę atsakomybę (žr. 4.1 skirsnį).

2.3.1. Veikla po pardavimo, įskaitant skolų išieškojimo veiklą

Pagal 3 straipsnio 1 dalį komercinė veikla vykdoma ne tik rinkodaros ir tiekimo etapais, bet ir po sandorio sudarymo (etapu po pardavimu) ir gali patekti į NKVD taikymo sritį.

NKVD 13 konstatuojamojoje dalyje taip pat kalbama apie „[nesąžiningą komercinę veiklą, pasitaikančią] bet kokių [prekiautojo] ir vartotojo nesutartinių santykių srityje arba sudarius sutartį bei jos vykdymo metu“.

Skolų išieškojimo veikla turėtų būti laikoma komercine veikla po pardavimo, nes skolų išieškojimas yra tiesiogiai susijęs su produktų pardavimu ar tiekimu. Objektyvių priežasčių šį vertinimą diferencijuoti pagal tai, ar prekiautojas užsako šias paslaugas per specializuotas agentūras, ar ne, nėra.

Tokią pačią išvadą galima daryti ir pagal I priedo 25 punktą, kuriame nurodyta, kad „asmeninis lankymasis vartotojo namuose, nepaisant vartotojo reikalavimo išeiti ar negrįžti, išskyrus tomis aplinkybėmis ir tiek, kiek tai leidžiama pagal nacionalinę teisę siekiant užtikrinti sutartinės prievolės vykdymą “ laikomas nesąžiningu visais atvejais.

Sprendime Gelvora Teisingumo Teismas patvirtino, kad teisiniai santykiai tarp skolų išieškojimo agentūros ir skolininko, kuris neįvykdė įsipareigojimų pagal vartojimo kredito sutartį ir kurio skola buvo perleista tai agentūrai, iš tiesų patenka į direktyvos materialinę taikymo sritį (128).

Pavyzdys — Slovakijos teismas pripažino, kad savo finansinių įsipareigojimų nesilaikančio vartotojo informavimas apie tai, kad jo vardas ir pavardė bus paskelbti vietos žiniasklaidos priemonėse kaip savo įsipareigojimų nevykdančio mokėtojo, yra agresyvi komercinė veikla (129). — Vartotojų apsaugos institucija ėmėsi veiksmų prieš skolų išieškotoją, kurio naudojamas logotipas, pavadinimas ir dokumentai buvo panašūs į naudojamus oficialių Italijos agentūrų. Prekiautojas sudarė vartotojams klaidingą įspūdį, kad jis vykdė oficialias teismo nutartis, kad priverstų vartotojus sumokėti savo skolas, nors iš tiesų šie įgaliojimai suteikiami tik viešosios valdžios institucijoms (130). — Vartotojų apsaugos institucija pripažino skolų išieškojimą komercine veikla po pardavimo, patenkančia į NKVD taikymo sritį, ir nubaudė skolų išieškojimo agentūrą už skolininkų klaidinimą apie neigiamų padarinių, kuriuos jie patirtų, jeigu iš karto nesumokės savo skolos, dydį ir sunkumą. Skolų išieškojimo agentūra taip pat tinkamai nenurodė vartotojams tikslaus skolos sutartinio pagrindo ir darė jiems nederamą psichologinį spaudimą (131).

2.3.2. Prekiautojai, perkantys produktus iš vartotojų

Vykdydami komercinę veiklą, tam tikri prekiautojai kartais perka produktus iš vartotojų. Pavyzdžiui, taip daro prekiautojai automobiliais, antikvariniais daiktais ir mažmeniniai prekiautojai naudotais daiktais.

Pagal NKVD pateiktą apibrėžtį komercine laikoma tik ta veikla, kuri yra „ tiesiogiai susijusi su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams “. Priešinga situacija, kai prekiautojai perka produktus iš vartotojų, į NKVD taikymo sritį nepatenka. Tačiau tam tikrais atvejais vartotojo produkto pardavimą prekiautojui galima susieti su (kito) produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojui.

Pavyzdžiui, variklinių transporto priemonių prekybos srityje yra įprasta sudaryti senos prekės pardavimo ir naujos pirkimo sutartis. Prekiautojas nuperka naudotą transporto priemonę iš vartotojo, o vartotojas nuperka transporto priemonę iš prekiautojo. Tokiais atvejais prekiautojo pirkinį galima laikyti vartotojo atlygio už įmonės ir vartotojo sandorį dalimi. Tokios sutartys aiškiai patenka į NKVD taikymo sritį.

Tam tikromis aplinkybėmis į NKVD taikymo sritį gali patekti aukso pirkimas ir perpardavimas. Pavyzdžiui, gali būti laikoma, kad prekiautojas, kuris siūlo vartotojams profesionalų jų aukso įvertinimą prieš jį pirkdamas, teikia paslaugą vartotojams. Tokiais atvejais NKVD bus taikoma, todėl prekiautojas neturėtų teikti klaidinančios informacijos apie tikrąją aukso vertę arba apie siūlomos paslaugos kainą (pvz., negali nenurodyti „administracinių mokesčių“).

Pavyzdžiui: Prekiautojas, kinų keramikos specialistas, vartotojui teigia, kad jo siūloma parduoti Mingų dinastijos laikotarpio vaza yra padirbinys. Jei tai netiesa, tokį teiginį galima būtų laikyti klaidinančiu veiksmu.

2.4. Sprendimo dėl sandorio kriterijus

2 straipsnio k punktas „sprendimas dėl sandorio“ – bet kuris sprendimas, kurį vartotojas priima dėl produkto pirkimo, pirkimo būdo ir sąlygų, visos sumos sumokėjimo ar mokėjimo dalimis, produkto įsigijimo ar atsisakymo, ar pasinaudojimo su produktu susijusia sutartine teise, nepriklausomai nuo to, ar vartotojas nusprendžia veikti, ar nesiimti veiksmų;

Bendrosios NKVD nuostatos (5–9 straipsniai) taikomos nesąžiningai, klaidinančiai ir agresyviai komercinei veiklai, kuri gali iškreipti vartotojų ekonominį elgesį ir taip paskatinti arba galimai paskatinti juos priimti sprendimą dėl sandorio, kurio jie kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmę.

Iš direktyvos 2 straipsnio k punkto formuluotės matyti, kad apibrėžtį reikėtų aiškinti plačiai ir kad sprendimo dėl sandorio sąvoka turėtų apimti labai įvairius vartotojo sprendimus dėl produkto.

Teisingumo Teismas pripažino, kad „sprendimas dėl sandorio“ apima ne tik sprendimą įsigyti produktą ar jo neįsigyti, bet ir sprendimus, tiesiogiai susijusius su šiuo sprendimu, visų pirma sprendimą užeiti į parduotuvę:

„kadangi pagrindinėje byloje komercinė veikla susijusi su informacija dėl galimybės įsigyti produktą už patrauklią kainą tam tikru laikotarpiu, reikia nustatyti, ar galimo produkto pirkimo parengiamieji veiksmai, kaip antai vartotojo vykimas į parduotuvę arba užėjimas į ją, gali būti laikomi sprendimais dėl sandorio, kaip jie suprantami pagal minėtą direktyvą. <...> sprendimas dėl sandorio yra „bet kuris sprendimas, kurį vartotojas priima dėl produkto pirkimo, pirkimo būdo ir sąlygų“. Taigi ši sąv