Komisijos komunikatas Tarybai, Europos Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui - 2000 m. lapkričio 27 d. direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, taikymas [SEK(2008) 524] /* KOM/2008/0225 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 19.6.2008 KOM(2008) 225 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI, EUROPOS PARLAMENTUI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI 2000 m. lapkričio 27 d. Direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, taikymas [SEK(2008) 524] KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI, EUROPOS PARLAMENTUI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI 2000 m. lapkričio 27 d. Direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, taikymas 1. ĮVADAS 2000 m. lapkričio 27 d. Taryba priėmė Direktyvą 2000/78/EB, kuria nustatyti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendrieji pagrindai[1]. Direktyva buvo priimta vadovaujantis EB sutarties 13 straipsniu, pagal kurį Taryba gali imtis veiksmų diskriminacijai dėl lyties, rasinės arba etninės kilmės, religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus arba seksualinės orientacijos įveikti. EU-15 šalys Direktyvą 2000/78/EB turėjo perkelti į nacionalinę teisę iki 2003 m. gruodžio 2 d., EU-10 – iki 2004 m. gegužės 1 d., o Bulgarija ir Rumunija[2] – iki 2007 m. sausio 1 d.; nuostatoms dėl amžiaus ir negalios perkelti galėjo būti suteikiama iki trijų papildomų metų. Siekdama užtikrinti, kad Direktyva būtų tinkamai perkelta, Komisija šiuo metu nagrinėja nacionalines perkėlimo priemones. Jei Direktyva nėra tinkamai perkelta, Komisija naudosis savo teisinėmis galiomis, kad užtikrintų nacionalinių teisės aktų atitikimą Direktyvos nuostatoms. Pagal Direktyvos 19 straipsnį valstybės narės turėjo pateikti Komisijai visą šiai ataskaitai rengti būtiną informaciją. Komisija konsultavosi su socialiniais partneriais ir pilietinės visuomenės organizacijomis. Be to, Komisija atsižvelgė į Europos Parlamento priimtas pozicijas[3]. Šia ataskaita nesiekiama visapusiškai išnagrinėti, kaip Direktyvos nuostatos perkeliamos į valstybių narių teisę, veikiau ji yra skirta tam tikriems aspektams, kurie, Komisijos nuomone, yra ypatingai problemiški ar svarbūs, nustatyti. Pridedamoje lentelėje apie Direktyvos nuostatų perkėlimą pateikiama aktualiausia informacija, susijusi su dabartine padėtimi[4]. 2. DIREKTYVOS 2000/78/EB POVEIKIS Direktyva 2000/78/EB yra pažangi įvairiais požiūriais. Ji draudžia kelių naujų rūšių diskriminaciją, kaip antai dėl religijos, seksualinės orientacijos, amžiaus ir negalios. Kalbant apie diskriminaciją dėl negalios, nustatyta prievolė užtikrinti neįgaliesiems tinkamas sąlygas. Nors kai kurios svarbios idėjos buvo įtvirtintos nacionaliniuose teisės aktuose dar prieš perkeliant Direktyvą, nuostatų, susijusių su kai kurių rūšių diskriminacija (pavyzdžiui, dėl amžiaus ar seksualinės orientacijos), perkėlimas kėlė daug problemų. Toliau pateikiamos perkeliant Direktyvą kilusios konkrečios problemos, susijusios su keturių rūšių diskriminacija: dėl seksualinės orientacijos, religijos ar tikėjimo, amžiaus ir negalios. Seksualinė orientacija Diskriminacijos dėl seksualinės orientacijos draudimas buvo nauja idėja kone visose valstybėse narėse, pirmą kartą privalėjusiose užtikrinti teisinę apsaugą šioje srityje. Šiuo metu diskriminacija dėl seksualinės orientacijos yra draudžiama visose valstybėse narėse. Daugumoje valstybių narių beveik arba iš viso nepasitaiko atvejų, kai teisme keliamos su diskriminacija dėl seksualinės orientacijos susijusios bylos. Tokią situaciją galima paaiškinti faktu, kad tai – nauja teisės sritis daugumoje valstybių narių. Be to, taip yra ir dėl potencialių ieškovų nenoro viešinti savo seksualinę orientaciją – šios rūšies diskriminaciją daugelis europiečių mano esant plačiai paplitusią, tačiau visuomenė ją laiko tabu tema[5]. Kalbant apie Europos lygmenį, Europos Teisingumo Teismas neseniai priėmė prejudicinį sprendimą byloje, kurioje buvo sprendžiamas klausimas, ar registruotoje partnerystėje gyvenantis tos pačios lyties partneris turėtų būti prilyginamas heteroseksualinės santuokos sutuoktiniui ir galėtų įgyti teisę gauti maitintojo netekimo pensiją pagal profesinių pensijų sistemą[6]. Nuo Barber bylos[7] profesinės pensijos laikomos užmokesčiu, numatytu EB sutarties 141 straipsnyje, o drauge ir diskriminuoti draudžiančių Bendrijos teisės aktų (šiuo atveju – Direktyvos 2000/78/EB) subjektu. Su šeimine padėtimi ir registruotomis partnerystėmis susijusius klausimus toliau sprendžia nacionalinė teisė, tačiau Teismas, nagrinėdamas Maruko bylą[8], nusprendė, kad Direktyva 2000/78 užkerta kelią teisės aktams, pagal kuriuos asmuo po partnerio mirties negautų tokios maitintojo netekimo išmokos, kokią gauna mirusiojo sutuoktinis, nors pagal nacionalinę teisę maitintojo netekimo išmokos atžvilgiu tos pačios lyties asmenų partnerystė yra prilyginama santuokai. Teismas pridūrė, kad klausimą, ar partnerio netekusio asmens situacija gali būti prilyginama sutuoktinio netekusio našlio, turinčio teisę į atitinkamą maitintojo netekimo išmoką pagal profesinių pensijų sistemą, situacijai, sprendžia nacionalinis bylą perduodantis teismas. Religija ar tikėjimas Nuostatos, susijusios su diskriminacijos dėl religijos ar tikėjimo draudimu, buvo perkeltos visose valstybėse narėse. Tačiau dauguma valstybių narių savo teisės aktuose nepateikia šių terminų apibrėžčių. Religijos ir tikėjimo atskirtis kai kuriais atvejais gali kelti problemų, visų pirma tuomet, kai tai vienaip ar kitaip susiję su etniškumu: kai manoma, kad religinė grupė yra etninio pobūdžio arba kai dauguma tam tikros religijos pasekėjų priklauso tam tikroms etninėms grupėms[9]. 4 straipsnio 2 dalyje bažnyčioms ir kitoms religinėms ar tikėjimo organizacijoms leidžiama taikyti vienodo požiūrio principo išimtis. Tai leistų šioms institucijoms iš visų kandidatų pasirinkti darbuotoją, išpažįstantį tą pačią religiją ar tikėjimą, jei konkreti religija ar tikėjimas yra tikras, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas. Ši išimtis galima nustatant nevienodas sąlygas tik dėl religijos ar tikėjimo; ja negalima remtis siekiant pateisinti kitų rūšių diskriminaciją, kaip antai dėl seksualinės orientacijos. Išimtis turi turėti aiškų ryšį su vykdomos veiklos pobūdžiu. Daug valstybių narių į nacionalinę teisę perkėlė nuostatas, susijusias su Direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi. Kai kurios šalys numatė didesnes nei numatytosios Direktyvoje arba nevienareikšmiškas išimtis. Kitos valstybės narės nusprendė netaikyti jokių su 4 straipsnio 2 dalimi susijusių išimčių[10]. Priėmus Direktyvą, nacionalinėje teismo praktikoje atsirado konfliktų dėl darbuotojo aprangos kodo ir religinių įsitikinimų demonstravimo pavyzdžių. Kai kurie iš šių konfliktų buvo spendžiami ne kaip diskriminacijos, o kaip žmogaus teisių klausimai (pavyzdžiui, laisvė reikšti religinius įsitikinimus), tačiau tai rodo, kad tai opus klausimas, kylantis įgyvendinant Direktyvą. Amžius Nors didžioji dauguma valstybių narių neturėjo bendrųjų teisės aktų, reglamentuojančių diskriminacijos dėl amžiaus draudimą, šiuo metu visose valstybėse narėse (išskyrus vieną) teisės aktais draudžiama diskriminuoti dėl amžiaus. Svarbiausia yra užtikrinti, kad nacionaliniai teisės aktai būtų iš tikrųjų suderinti su Direktyva. Nors nauji teisės aktai, kuriais draudžiama diskriminacija dėl amžiaus, turi būti viršesni už diskriminuojančius įstatymus ar kolektyvines sutartis, dauguma anksčiau galiojusių su amžiaus apribojimu susijusių taisyklių tebegalioja. Vos keliose valstybėse narėse buvo išsamiai išnagrinėti su amžiaus apribojimu susiję įstatymai. Vertinant esamų (ir būsimų) su amžiaus nustatymu susijusių įstatymų suderinamumą, reikia remtis Direktyvos 6 straipsnyje numatytais pateisinimo kriterijais. Šiame straipsnyje nustatyta, kad skirtingas požiūris nėra diskriminacija, jei jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas (įskaitant teisėtos užimtumo politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslus), o šio tikslo siekiama proporcingomis priemonėmis. Dauguma valstybių narių, remdamosi Direktyvos 6 straipsniu, priėmė bendrąsias teisines nuostatas, pagal kurias galima nustatyti, ar teisės aktai yra suderinti su Direktyva. Kai kurios valstybės narės nacionalinėje teisėje yra nustačiusios su diskriminacija dėl amžiaus susijusias bendrąsias išimtis, kurios yra platesnio masto nei nustatytosios 6 straipsniu. Kita vertus, keletas valstybių narių[11] 6 straipsnyje numatytų išimčių į nacionalinę teisę neperkėlė, todėl nesant pateisinimo kriterijų gali būti sunkiau įvertinti, ar dabartinės (ir būsimosios) su amžiumi susijusios nacionalinės taisyklės yra suderintos su Direktyva. Daugumos valstybių narių nacionalinėse taisyklėse nustatyti įvairūs su amžiumi susiję reikalavimai, kuriuos, vadovaujantis 6 straipsniu, kiekvienu konkrečiu atveju reikia vertinti atskirai. Šiomis taisyklėmis reglamentuojami amžiaus reikalavimai tam tikram darbui gauti (visų pirma viešajame sektoriuje) ar mokytis profesijos, taip pat nustatomi tam tikrose darbo vietose dirbančių darbuotojų amžiaus apribojimai (taip pat pirmiausia viešajame sektoriuje). Kone kiekviena valstybė narė turi teisės aktų, kuriais siekiama ginti jaunų ir vyresnio amžiaus darbuotojų teises. Mangold byloje[12] Vokietijos teisės aktais buvo leista vyresnius kaip 52 m. darbuotojus įdarbinti pagal trumpalaikes darbo sutartis daug kartų iš eilės – taip darbdaviai skatinti samdyti vyresnio amžiaus darbuotojus. Europos Teisingumo Teismo nuomone, tikslas – padidinti vyresnio amžiaus darbuotojų galimybes įsidarbinti – yra teisėtas, tačiau įgyvendinant šią priemonę nebuvo laikomasi proporcingumo principo: priemonė taikyta pernelyg plačiai, kai tikslą buvo galima pasiekti mažiau diskriminuojant. Palacios de la Villa byloje[13] Europos Teisingumo Teismas nustatė, kad amžių reglamentuojančios taisyklės gali galioti net jų visapusiškai nepagrindus, tačiau būtina objektyviai ir tinkamai pateisinti taikomą priemonę atsižvelgiant į nacionalinę teisę ir iškeliant teisėtą tikslą, susijusį su užimtumo politika ir darbo rinka. Abiejose bylose yra nuorodų, susijusių su pateisinimo reikalavimais: nacionalinės valdžios institucijos, spręsdamos socialinės politikos klausimus, turi didelę veiksmų laisvę, tačiau kiekvienu konkrečiu atveju būtina užtikrinti, kad priemonė būtų tinkama ir proporcinga siekiant konkretaus tikslo (pavyzdžiui, reiktų vengti vien tik su amžiumi susijusių priemonių ir remtis kitais svarbiais kriterijais). Dar vienas aktualus klausimas – išėjimas į pensiją. Vadovaujantis Direktyvos 14 konstatuojamąja dalimi, nacionalinės nuostatos, kuriomis nustatomas pensinis amžius, nepatenka į Direktyvos taikymo sritį. Nacionalinė praktika šioje srityje yra labai skirtinga – kai kurios valstybės narės privalomo išėjimo į pensiją amžiaus nėra nustačiusios, kitos galimybę nustatyti, kada privaloma išeiti į pensiją, suteikia valstybės ir privataus sektoriaus darbdaviams. Keliose valstybėse narėse išėjimas į pensiją sulaukus tam tikro amžiaus yra privalomas, todėl dirbantis pensinio amžiaus asmuo nėra apsaugotas, pavyzdžiui, nuo neteisėto atleidimo iš darbo. Palacios de la Villa byloje Europos Teisingumo Teismas sprendė klausimą, susijusį su įstatymais numatyto pensinio amžiaus (65 m.) sulaukusiu darbuotoju, kuris buvo atleistas remiantis nacionalinėje teisėje numatyta kolektyvine sutartimi. Pasak Teismo, valstybės narės turi teisę nustatyti pensinį amžių, tačiau šios teisės įgyvendinimas nutraukiant darbo sutartį patenka į Direktyvos taikymo sritį, todėl būtina vadovautis Direktyvos 6 straipsnyje nustatytais pateisinimo kriterijais. Negalia Diskriminacijos dėl negalios draudimas yra susijęs su dviem aspektais. Pirmasis – diskriminavimo dėl negalios draudimas apskritai (prilygstantis kitų Direktyvoje numatytų diskriminacijos rūšių draudimui). Antrasis ir svarbesnis aspektas – prievolė sudaryti neįgaliems asmenims tinkamas sąlygas, laikoma neatskiriama nuo vienodo požiūrio principo. Su pirmuoju aspektu susijusios nuostatos perkeltos visose valstybėse narėse. Vienintelė kilusi problema – negalios apibrėžtis. Direktyvoje negalios apibrėžties nėra ir maždaug pusė valstybių narių specialios apibrėžties nepateikia (tačiau dauguma turi negalios apibrėžtį socialinės apsaugos tikslams). Ispanijos teismo Europos Teisingumo Teismui perduotoje Chacón Navas byloje[14] buvo sprendžiamas klausimas, ar ligoniui gali būti užtikrinta apsauga nuo diskriminacijos dėl negalios. Teismas nustatė, kad liga neprilygsta negaliai ir paaiškino, kad negalia, kaip numatyta Direktyvoje, turi būti suprantama vienodai. Teismas nustatė, kad „negalios sąvoka turi būti suprantama kaip apimanti apribojimą, kurį ypač lemia fiziniai, protiniai arba psichiniai sutrikimai ir kuris apsunkina atitinkamo asmens dalyvavimą profesiniame gyvenime“. Viena reikšmingiausių Direktyvos naujovių yra darbdavių prievolė sudaryti neįgaliems asmenims dirbti tinkamas sąlygas. Tinkamų sąlygų užtikrinimo prievolė reiškia, kad darbdavys privalo imtis veiksmų siekdamas užtikrinti, kad tinkamą kvalifikaciją turintis asmuo, nepaisant jo negalios, galėtų užimti atitinkamą darbo vietą, tobulėti ir mokytis. Tačiau darbdavys neprivalo užsikrauti nepakeliamą naštą. Ši našta negali būti laikoma nepakeliama, jei valstybės narės skiria subsidijas ar dotacijas didelėms darbdavių išlaidoms kompensuoti. Nors tinkamų sąlygų sudarymo koncepcija buvo iš esmės nauja, dauguma valstybių narių šią prievolę perkėlė į nacionalinę teisę. Ne viena valstybė narė neįgalių asmenų įdarbinimą reguliuoja taikydama kvotų arba rezervuotų darbo vietų sistemą. Tačiau tokios sistemos negalima taikyti asmens teisių į nediskriminavimą ir tinkamas sąlygas sąskaita. Kai kurios valstybės narės šios koncepcijos į nacionalinę teisę neįtraukė arba įtraukė tik iš dalies (pavyzdžiui, apribojo įsipareigojimą sudaryti tinkamas sąlygas – jos užtikrinamos tik jau dirbantiems arba didelę negalią turintiems asmenims)[15]. Nacionalinės valstybių narių nuostatos gerokai skiriasi: kai kurios šalys numato tokią prievolę, tačiau nenurodo, kaip ją įgyvendinti praktiškai, kitos apie praktinį šios prievolės taikymą pateikia išsamios informacijos. 3. TENKINTI NE VIEN BŪTINIAUSIUS REIKALAVIMUS: SIEKIANT VIENODO POŽIŪRIO Direktyva 2000/78/EB taikoma tik užimtumo, darbo rinkos ir profesinio mokymo srityse, tačiau daugelyje valstybių narių apsauga nuo diskriminacijos dėl amžiaus, negalios, religijos ar seksualinės orientacijos užtikrinama ir kitose srityse. Šiose valstybėse narėse nuspręsta laikytis vienodo požiūrio ir užtikrinama vienodo lygio apsauga nuo įvairių rūšių diskriminacijos. Šiuo atveju apsauga nuo bet kokios diskriminacijos prilygsta Direktyvos 2000/43/EB („Rasės direktyva“) užtikrinamai apsaugai ir apima tokias sritis, kaip socialinė apsauga, taip pat galimybė gauti prekes ir paslaugas. Taigi dauguma valstybių narių neapsiriboja Direktyvos 2000/78/EB reikalavimais ir užtikrina panašią apsaugą nuo daugumos ar visų rūšių diskriminacijos. Kai kurios valstybės narės visų rūšių diskriminaciją traktuoja panašiai[16], kitos, užtikrindamos apsaugą nuo tam tikrų rūšių diskriminacijos, Direktyvos reikalavimais neapsiriboja arba nustato mažesnę apsaugos taikymo sritį. Daugumoje valstybių narių pagal Direktyvos 200/43/EB 13 straipsnį sukurtos institucijos, skatinančios vienodo požiūrio principo taikymą ir siekiančios apsaugoti nuo diskriminacijos dėl rasės ir etninės priklausomybės, taip pat sprendžia su diskriminacija dėl religijos ar tikėjimo, amžiaus, negalios ar seksualinės orientacijos susijusius klausimus. Taigi Direktyvos 2000/78/EB, pagal kurią nereikalaujama kurti tokias institucijas, reikalavimai yra viršijami. Labiausiai paplitęs modelis, kai lygybei užtikrinti sukuriama speciali institucija, kuri sprendžia su lygybe susijusius klausimus ir kovoja su visų rūšių diskriminacija[17]. Kai kurios valstybės narės[18] įvairių rūšių diskriminacijos problemoms spręsti pasirinko jau veikiančią instituciją, sprendžiančią bendruosius žmogaus teisių klausimus (dažniausiai –ombudsmeną). Tik maža dalis valstybių narių[19] nusprendė turėti lygybės užtikrinimo instituciją, kuri spręstų tik su rase ar etnine priklausomybe susijusius klausimus. 4. ĮGYVENDINIMO KLAUSIMAI Pozityvūs veiksmai Pagal Direktyvos 7 straipsnį valstybėms narėms leidžiama imtis konkrečių priemonių, skirtų nepatogumams dėl bet kokios rūšies diskriminacijos kompensuoti, kad būtų užtikrinta visapusiška lygybė. Didžioji dauguma valstybių narių sudaro galimybes imtis pozityvių veiksmų ir visos be išimties turi konkrečius teisės aktus, susijusius su diskriminacija dėl negalios[20]. Teismo praktika padės nustatyti pozityvių veiksmų mastą, tačiau jau ryškėja pozityvių veiksmų koncepcijos populiarumo visoje Europos Sąjungoje tendencija. Kelios valstybės narės nustatė teisines prievoles, padedančias skatinti lygybę. Kai kuriais atvejais įsipareigojimas remti lygybę yra įtrauktas į nacionalines konstitucijas. Kai kurių šalių nacionaliniuose teisės aktuose nustatytos konkrečios prievolės. Suomijoje ir Jungtinėje Karalystėje valdžios institucijoms nustatyti išsamūs įpareigojimai skatinti visų žmonių lygybę, nepriklausomai nuo jų rasės, negalios ir lyties. Švedijoje reikalaujama, kad darbdaviai imtųsi priemonių bet kokios etninės kilmės žmonių lygybei užtikrinti. Informacija ir dialogas Faktiškai su informacijos skelbimu ir socialiniu dialogu susijusios Direktyvos nuostatos buvo įgyvendinamos menkai, be to, valstybės narės jas įgyvendino taikydamos labai skirtingas priemones. Kelios valstybės narės nustatė teisinius reikalavimus skleisti informaciją ir konsultuotis. Tokia veikla paprastai vykdoma ad hoc , valstybėms narėms naudojant dabartinius konsultacijų, visų pirma su socialiniais partneriais, kanalus[21]. Tokio pobūdžio uždaviniai dažnai įeina į nacionalinių lygybės užtikrinimo institucijų kompetenciją. Direktyvos perkėlimo procesas taip pat suteikė progą aktyviau diskutuoti diskriminacijos klausimais. Procedūriniai klausimai: įrodinėjimo pareiga ir sankcijos Svarbiausias aspektas užtikrinant tinkamą diskriminacijos atvejų traktavimą yra įrodinėjimo pareigos perdavimas teisme ar kitoje kompetentingoje institucijoje, kaip numatyta Direktyvos 10 straipsnyje. Įrodymo našta perduodama tuomet, kai asmuo, kuris mano esąs diskriminuojamas, gali pateikti diskriminacijos faktų. Tokiu atveju nediskriminavimą turi įrodyti pats atsakovas. Dauguma valstybių narių tokią nuostatą įtraukė į nacionalinius teisės aktus, kelios ją perkėlė tik iš dalies[22]. Palyginti nedidelis su diskriminacija susijusios teismo praktikos mastas daugumoje valstybių narių rodo, kad priėmus Direktyvą, susijusių teismo bylų skaičius neišaugo. Kita vertus, tai taip pat gali rodyti, kad teisingumui kyla įvairių kliūčių – tiek faktinių, tiek numanomų. Daugelyje šalių potencialių diskriminacijos aukų žinios apie teises yra gana menkos[23]. Spendžiant su diskriminacija susijusius klausimus nustatyta įvairių teisingumo kliūčių. Diskriminacijos aukai, kuri kreipėsi į teismą, būtina užtikrinti apsaugą nuo persekiojimo, kad jai nebūtų keršijama. Daugelyje valstybių narių ši nuostata kol kas nėra visapusiškai perkelta. Visos valstybės narės numato administracines, civilines ar baudžiamąsias sankcijas. Tačiau apsaugos lygis yra nevienodas: kai kurios valstybės narės numato griežtas baudžiamąsias sankcijas, įskaitant įkalinimą, ir neriboja sumos padarytai žalai padengti, kitos nustato tik fiksuoto dydžio baudas ir apriboja sumą žalai padengti. Galimybę diskriminacijos atveju kreiptis į teismą mažina ir kitos problemos. Nepakankamos galimybės naudotis teisine pagalba, labai trumpas bylos pateikimo teismui laikas (kartais vos kelios dienos), procedūros trukmė, sąnaudos ir sudėtingumas atgraso žmones nuo kreipimosi į teismus. Visi pirmiau aptarti aspektai rodo, kad reikia sukurti diskriminacijos aukoms skirtą aiškią ir konkrečią sistemą tiek pačios procedūros, tiek kompensacijų atžvilgiu. Labai svarbi tinkama institucijų parama – ją galėtų teikti specializuotos institucijos, kaip antai institucijos, sprendžiančios su lygybe susijusius klausimus, arba NVO. Atgrasančios, veiksmingos ir proporcingos sankcijos taip pat yra nepaprastai svarbios. 2008 m. Komisija, siekdama įvertinti padėtį valstybėse narėse, atliks visų valstybių narių taikomų sankcijų ir terminų lyginamąjį tyrimą. 5. TEISINĖS SISTEMOS PLĖTOJIMAS Direktyva 2000/43/EB reglamentuojama apsauga nuo diskriminacijos dėl rasės ir etninės kilmės ne tik užimtumo, bet ir įvairiose kitose srityse (švietimo, socialinės apsaugos, sveikatos apsaugos, galimybės gauti prekes ir paslaugas, būsto), o Direktyva 2000/78/EB taikoma tik užimtumo, darbo rinkos ir profesinio mokymo srityse. Reaguodama į Europos Parlamento ir pilietinės visuomenės pageidavimus, Komisija 2005 m. paskelbė atliksianti tyrimą galimų naujų iniciatyvų, kurios galėtų papildyti galiojančią teisinę bazę, aktualumui ir tinkamumui įvertinti[24]. 2006 m. baigto tyrimo rezultatai parodė, kad dauguma šalių daugumoje tirtų sričių vienaip ar kitaip užtikrina didesnę nei šiuo metu reikalauja EB teisinę apsaugą, tačiau apskritai apsaugos mastas ir pobūdis valstybėse narėse yra gana nevienodas[25]. Komisija, vykdydama 2008 m. darbo programą[26], kurioje numatoma siūlyti direktyvą, padėsiančią taikyti vienodo požiūrio principą kitose, nei užimtumas, srityse, šiuo metu rengia šią teisėkūros iniciatyvą. Šios iniciatyvos pradžia – faktas, kad apsauga nuo diskriminacijos dėl religijos ar tikėjimo, amžiaus, negalios ar seksualinės orientacijos yra kur kas mažesnė nei apsauga nuo diskriminacijos dėl rasės. Rengdama šią iniciatyvą, Komisija atidžiai išanalizavo aspektus, susijusius su subsidiarumo ir proporcingumo principais. IŠVADA Direktyva 2000/78/EB – tai svarbus žingsnis kovojant su diskriminacija visoje Europos Sąjungoje. Direktyvos 2000/78/EB nuostatoms perkelti dauguma valstybių narių turėjo gerokai pakeisti galiojusius teisės aktus ir nustatyti apsaugą nuo naujų rūšių diskriminacijos. Direktyva perkelta sėkmingai – visos valstybės narės priėmė visų Direktyvoje numatytų rūšių diskriminaciją draudžiančius teisės aktus, taikomus daugeliui šalių naujose srityse. Daugumos valstybių narių teisinė bazė yra pakankama, o daugiausiai problemų kyla įgyvendinant teisės aktus. Svarbus uždavinys – kovos su diskriminacija teisės aktų vykdymas. Todėl įrodinėjimo pareigos perdavimas teisme, atgrasančios sankcijos ir paramą užtikrinančios institucijos (pirmiausia lygybės užtikrinimo institucijos, kurioms suteiktos visos teisės veikti šioje srityje) yra neatskiriamos kovos su diskriminacija sistemos dalys. Komisija pripažįsta, kad vien teisės aktų nepakanka, norint užkirsti kelią diskriminacijai ir skatinti lygybę. Tinkamai įgyvendinami ir taikomi teisės aktai kartu su papildomomis nacionalinio ir ES lygmens politikos priemonėmis yra geriausias būdas diskriminacijai dėl religijos ar tikėjimo, amžiaus, negalios ir seksualinės orientacijos mažinti. [1] OL L 303, 2000 12 2, p. 16. [2] Teisinė Bulgarijos ir Rumunijos įstatymų analizė dar nebaigta, todėl šioje ataskaitoje į padėtį šiose šalyse neatsižvelgiama. [3] Kaip nustatyta 2008 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento rezoliucijoje dėl pažangos, kurią ES padarė lygių galimybių ir nediskriminavimo srityse (direktyvų 2000/43/EB ir 2000/78/EB perkėlimas į nacionalinę teisę) ( 2007/2202(INI) ). [4] Nuorodos į padėtį valstybėse narėse yra pagrįstos pavieniais faktais (vertinama padėtis 2007 m. gruodžio 15 d.) ir nereiškia, kad Europos Komisija atliko galutinį tyrimą, susijusį su nacionalinių teisės aktų ir Direktyvos atitikimu. [5] Vadovaujantis Eurobarometro ataskaita dėl diskriminacijos (2007 m. sausio mėn.), maždaug pusės europiečių nuomone, jų šalyje diskriminacija dėl seksualinės orientacijos yra paplitusi ir laikoma tabu tema (žr. http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf). [6] Byla C-267/06, Tadao Maruko , 2008 m. balandžio 1 d. sprendimas. [7] Byla C-262/88, Barber prieš Guardian Royal Exchange Assurance Group , 1990 m. gegužės 17 d. sprendimas. [8] Minėta Tadao Maruko byla, 73 dalis. [9] Pavyzdžiui, JK Lordų rūmai nustatė, kad apibūdinant etnines grupes gali prireikti atsižvelgti ir į religiją: pavyzdžiui, Mandla byloje sikų bendruomenė, išpažįstanti tą pačią religiją, Rasių santykių įstatymo tikslais buvo laikoma ir etnine grupe ( Mandla prieš Dowell Lee [1983] 2 AC 548). [10] CZ, EE, FR, LT, PT, FI, SE savo teisės aktuose tokių išimčių nenumato (kai kuriais atvejais nustatytos specialios taisyklės, susijusios su religinių institucijų darbuotojų įdarbinimu). [11] EE, IE, HU, PL, UK. [12] Byla C-144/04, Mangold, 2005 m. lapkričio 22 d. sprendimas. [13] Byla C-411/05, Palacios de la Villa , 2007 m. spalio 16 d. sprendimas. [14] Byla C-13/05, Chacón Navas, 2006 m. liepos 11 d. sprendimas. [15] DE, IT (apsauga užtikrinama tik daliai neįgaliųjų), HU. [16] Pavyzdžiui, BE, DE, IE, LU, HU, NL, SI, FI. [17] BE, DE, IE, FR, LT, LU (numatyta įstatymais, tačiau dar neveikia), HU, AT, SI, UK. [18] CY, EE, EL, LV, PL, SK. [19] DK, IT, MT, PT, FI. [20] Galimybės imtis pozityvių veiksmų nesuteikia tik EE, FR, IT, LV, LT, SK (paprastai išimtis yra neįgalieji, jiems skirtos specialios priemonės laikomos teisėtomis). [21] CZ, DK, LT, MT, PL, PT, SK, SE ir UK bendros socialiniam dialogui skirtos struktūros naudojamos ir dialogui lygybės klausimais. [22] EE, IT, LT, PL kol kas nėra visapusiškai perkėlusios su įrodinėjimo pareiga susijusių nuostatų. MT perkėlė visas nuostatas, išskyrus susijusias su negalia. [23] Vadovaujantis Eurobarometro ataskaita dėl diskriminacijos (2007 m. sausio mėn.), tik mažiau nei trečdalis europiečių žino savo teises, susijusias su diskriminacija (˛r. http://ec.europa.eu/employment_social/eyeq/uploaded_files/documents/Eurobarometer_report_en_2007.pdf). [24] Europos Komisija „Nediskriminavimas ir lygios galimybės visiems – pagrindų strategija“, COM(2005) 224. [25] Žr. http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/public/pubst_en.htm [26] COM(2007) 640.