6.1

Tokios pat sąlygos ir pensijų eksportas 6.1.1 Europos Sąjungos šalių A ir B darbuotojai vykdo profesinę veiklą trečiojoje šalyje C, kurios socialinės apsaugos teisės aktuose nenumatytas nei užsieniečių draudimas, nei pensijų eksportas. Šalis A pasirašė dvišalį susitarimą, kuriuo numatytos tokios pat sąlygos ir įgytų teisių išsaugojimas (pensijų eksportas). Šalis B nėra sudariusi jokio susitarimo su šalimi C. Šalių A ir B darbuotojų padėtis iš esmės skiriasi. Šalies A darbuotojas turi teisę į šalies C socialinę apsaugą ir, jei jam suteikiama pensija, gali ją gauti sugrižęs į šalį A, o šalies B darbuotojas neturės teisės į pensiją ir, net jei ją turėtų, negalės gauti pensijos savo kilmės šalyje. Šis pavyzdys rodo, kad skirtingą požiūrį lemia tai, ar egzistuoja dvišalis susitarimas, kurio pasirašymas paprastai priklauso nuo šalies C suinteresuotumo dėl jo vesti derybas su viena ar kita Europos Sąjungos šalimi. Tokiomis aplinkybėmis būtų gerokai naudingiau, kad Europos Sąjunga su šalimi C tiesiogiai derėtųsi dėl susitarimo socialinės apsaugos srityje. Kita galimybė būtų į platesnio pobūdžio susitarimus (regioninius, daugiašalius, partnerystės ir kt.) įtraukti socialinei apsaugai skirtą skyrių, kuriame būtų nuostatos dėl tokių pat sąlygų ir pensijų eksporto. 6.1.2 Europos Sąjungos šalių A ir B darbuotojus jų įmonės dvejų metų laikotarpiui komandiruoja į šalį C. Pagal pastarosios teisės aktus reikalaujama, kad jos teritorijoje profesinę veiklą vykdantys darbuotojai mokėtų įmokas. Be to, šalių A ir B teisės aktuose numatyta, kad už komandiruotus darbuotojus turi būti mokamos įmokos. Tačiau šalis A yra pasirašiusi dvišalį susitarimą su šalimi C, pagal kurį įmokos mokamos tik kilmės šalyje. Tuo tarpu šalies B įmonei teks mokėti dvigubas įmokas – savo šalyje ir šalyje C. Šiuo atveju sumažės savo darbuotojus komandiruojančios įmonės konkurencingumas, kadangi ji patirs didesnes socialines išlaidas, kurių būtų galima išvengti, jei Europos Sąjunga tiesiogiai sudarytų socialinės apsaugos susitarimą su minėta trečiąja šalimi. 6.1.3 Trečiųjų šalių C ir D darbuotojai dirba Europos Sąjungos šalyje A, kuri su šalimi C yra pasirašiusi socialinės apsaugos susitarimą, o su šalimi D – ne. Europos Sąjungos šalies teisės aktuose nenumatytas nei tokių pat sąlygų principas, nei pensijų eksportas. Šalių C ir D darbuotojų apsauga neužtikrinama ir jokiais Europos Sąjungos norminiais aktais (jie, pavyzdžiui, galėtų būti sezoniniai darbuotojai). Šių darbuotojų apsauga nebus vienoda (šalies C darbuotojas turės visas teises, o šalies D darbuotojas – jokių), todėl tokių pat sąlygų principo nebus tinkamai laikomasi. Taip neatsitiktų, jei Europos Sąjunga pati su minėta šalimi D susitartų dėl socialinės apsaugos susitarimo. 6.1.4 Trečiosios šalies C piliečiai vykdo profesinę veiklą Europos Sąjungos šalyse A ir B. Šalis A savo teisės aktuose yra įtvirtinusi pensijų eksportą arba yra su šalimi C pasirašiusi dvišalį susitarimą, kuriame šis eksportas numatytas, o šalis B – ne Abu darbuotojai Europos Sąjungos šalyje, kurioje vykdė profesinę veiklą, įgijo teises į pensiją ir grįžo į savo šalį. Šalyje A dirbęs pilietis galės gauti pensiją, o šalyje B dirbęs asmuo praras savo teises į pensiją. Ir šiuo atveju taip neatsitiktų, jei būtų sudarytas Europos Sąjungos susitarimas, kuriame būtų apibrėžtos šios ir kitos teisės socialinės apsaugos srityje. 6.1.5 Trečiosios šalies C piliečiai vykdo profesinę veiklą Europos Sąjungos šalyse A ir B. Šalies A socialinės apsaugos teisės aktuose įtvirtintas tokių pat sąlygų socialinės apsaugos srityje principas, o šalyje B šio principo nesilaikoma. Pirmuoju atveju trečiosios šalies pilietis mokėtų įmokas, o antruoju – ne. Tai būtų ekonominiu požiūriu naudinga šaliai B ir nukentėtų Europos Sąjungos, kaip lygybės ir nediskriminavimo erdvės, įvaizdis. Europos Sąjungos susitarimas leistų išspręsti ir šią problemą.