KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI Su tolesniu 1 ir 2 euro centų monetų leidimu susijusios problemos /* COM/2013/0281 final */





KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI Su tolesniu 1 ir 2 euro centų monetų leidimu susijusios problemos 1. Įžanga Euro įvedimas 1999 m. smarkiai pastūmėjo Europos integraciją. Nuo 2002 m. sausio 1 d. pradėta atsiskaityti materialiais eurais – banknotais ir monetomis; dabar eurus savo valiuta laiko 330 mln. ES piliečių 17-oje ES valstybių narių. Eurų banknotų ir monetų (1, 2, 5, 10, 20, 50 centai, 1 ir 2 eurai) nominalai nekito nuo pat euro įvedimo. Eurų monetas leidžia valstybės narės, tačiau už jų nominalų ir techninių specifikacijų derinimą atsako Taryba. Apyvartai skirtų eurų monetų nominalai ir techninės specifikacijos nustatyti Tarybos reglamentu (EB) Nr. 975/98. Pagal Tarybos reglamentą (EB) Nr. 974/98 eurų ir centų monetos, atitinkančios Tarybos nustatytus nominalus ir technines specifikacijas, yra vienintelės monetos, kurios turi teisėtos mokėjimo priemonės statusą visose valstybėse narėse, kurių valiuta yra euro. 2012 m. Europos Parlamentas ir Taryba paprašė kompetentingų institucijų, remiantis sąnaudų ir visuomenės pritarimo kriterijais, išnagrinėti euro monetų ir banknotų nominalų naudojimą[1]. Reglamento dėl euro monetų leidimo 2 straipsnyje Europos Komisija įpareigojama atlikti „tolesnio 1 ir 2 euro centų monetų leidimo“ vertinimą, visų pirma parengiant „sąnaudų ir naudos analizę, kurią atliekant atsižvelgiama į faktines tų monetų leidimo išlaidas ir į jų vertę bei teikiamą naudą“. Šį įgaliojimą reikėtų vertinti atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis vyko debatai dėl dviejų smulkiausio nominalo euro monetų, esančių apyvartoje nuo euro įvedimo, naudingumo. Pagrindiniai šių debatų argumentai – atsižvelgiant į 1 ir 2 euro centų monetų nominalią vertę didelės leidimo ir tvarkymo išlaidos, didelės šių monetų dalies „nubyrėjimas“ iš apyvartos (prarastos monetos)[2] ir šių dviejų nominalų monetų perkamosios galios sumažėjimas. Be to, debatuose aptariamas ir infliacijos arba suvokiamos infliacijos klausimas, t. y. plačiosios visuomenės baiminimasis, kad sustabdžius monetų leidimą ir išėmus jas iš apyvartos galėtų pakilti mažmeninės kainos. Paprašytas vertinimas atliktas, remiantis konsultacijomis su suinteresuotosiomis šalimis ir padėties įvertinimu[3]. Šiuo komunikatu pristatomos keturios pagrindinės politikos galimybės (nuo status quo išlaikymo iki 1 ir 2 euro centų monetų išėmimo iš apyvartos), pabrėžiant jų pagrindines ypatybes, privalumus ir trūkumus. Išsamesnės informacijos galima rasti priede pateiktame Komisijos tarnybų darbiniame dokumente. 2. Keturi galimi 1 ir 2 euro centų monetų likimo scenarijai Iš tikrųjų 1 ir 2 euro centų monetas būtų galima leisti toliau (kaip dabar) arba jų leidimą nutraukti, tad reikėtų nagrinėti du scenarijus (tolesnis leidimas ir išėmimas iš apyvartos). Tačiau, remiantis klausimynų ir padėties įvertinimo rezultatais, galima nustatyti keturis galimus scenarijus: du pagrindiniai scenarijai – tolesnis leidimas ir išėmimas iš apyvartos – ir po vieną jų variantą. Pirmas pagrindinis scenarijus – toliau leisti 1 ir 2 euro centų monetas esamomis leidimo sąlygomis nekeičiant nei teisinių, nei materialinių aspektų („status quo scenarijus“). Monetos išlieka teisėta mokėjimo priemone ir toliau kalamos, laikantis dabartinių techninių specifikacijų (kaip antai metalas, svoris, dydis) ir nekeičiant kalybos ir leidimo procesų[4]. Šio scenarijaus variantas – 1 ir 2 euro centų monetas toliau leisti mažesnėmis sąnaudomis – grindžiamas prielaida, kad monetų leidimo sąnaudas būtų galima sumažinti pakeitus monetos medžiagos sudėtį arba (ir) padidinus monetų kalybos produktyvumą („leidimo mažesnėmis sąnaudomis scenarijus“). Antras pagrindinis scenarijus – panaikinti 1 ir 2 euro centų monetas („spartaus išėmimo iš apyvartos scenarijus“). Pagal šį scenarijų šių nominalų monetų leidimas būtų sustabdytas, o apyvartoje esančios monetos – per iš anksto nustatytą trumpą laiką išimtos, daugiausia pasitelkus mažmenininkus, prekybos centrus ir bankus. Nuo pirmos monetų išėmimo iš apyvartos dienos įsigaliotų privalomos apvalinimo taisyklės, o išėmus visas monetas jos prarastų teisėtos mokėjimo priemonės statusą. Spartaus išėmimo iš apyvartos scenarijaus variantas – „laipsniško išėmimo iš apyvartos scenarijus“, pagal kurį išėmimas iš apyvartos vyktų kitu būdu, bet turėtų tą patį poveikį. Nors pagal šį scenarijų monetų leidimas būtų sustabdytas ir įsigaliotų apvalinimo taisyklės, monetos teisėtos mokėjimo priemonės statuso neprarastų. 1 ir 2 euro centų monetomis vis dar būtų galima atsiskaityti, bet tik mokant suapvalintą galutinę sumą. Kadangi naujos monetos leidžiamos nebūtų, manoma, kad dėl didelio nuostolių rodiklio ir menko jų, kaip patogios atsiskaitymo priemonės, patrauklumo jos laipsniškai iš apyvartos išnyktų. 3. Du tolesnio 1 ir 2 euro centų monetų leidimo scenarijai 3.1. Tolesnio leidimo tomis pačiomis sąlygomis scenarijus („status quo scenarijus“) Šis scenarijus dėl savo pobūdžio yra lyginamasis standartas, su kuriuo turėtų būti lyginami kiti trys scenarijai. 3.1.1. Dėl didelio nuostolių rodiklio nuolat didinamas leidimas Nuo euro įvedimo 2002 m. išleistų 1 ir 2 euro centų monetų skaičius viršija 46 mlrd. Per dešimtmetį šių nominalų monetų skaičius išaugo maždaug 74 %. Šiandien beveik kas antra į apyvartą išleista euro moneta yra 1 arba 2 euro centų moneta. Nors bendras išleistų 1 ir 2 euro centų monetų skaičius labai didelis, bendra šių monetų vertė yra tik apie 714 mln. eurų. Smarkų 1 ir 2 euro centų monetų skaičiaus gausėjimą daugiausia lėmė didelis šių nominalų monetų nuostolių rodiklis, siekiantis nuo 25 iki beveik 100 %. Vartotojai retokai atsiskaito 1 ir 2 euro centų monetomis, tačiau gauna jų grąžos iš mažmenininkų. Panašu, kad šios monetos laikomos bevertėmis ir dažnai yra tiesiog kaupiamos, užuot grąžinus jas į apyvartą. Nors nuo euro įvedimo infliacija išliko labai nedidelė, 1 ir 2 euro centų monetų perkamoji galia jau gerokai sumenko – 1 euro cento moneta dabar vidutiniškai teverta 0,81 euro cento. 3.1.2. Nuostolinga veikla Bendras monetų leidimo sąnaudas sunku įvertinti, nes jas sudaro kalybos, pakavimo, pervežimo, saugojimo sąnaudos, taip pat kitos bankų ir mažmenininkų patiriamos platinimo ir grąžinimo į apyvartą sąnaudos. Vertinant monetų kalybos sąnaudas, reikia atsižvelgti į tris pagrindines sąnaudų sudedamąsias dalis: 1) ruošiniams (metalo žetonams, iš kurių kalamos monetos) gaminti naudojamų žaliavų kainą; 2) ruošinių pagaminimo sąnaudas; 3) galutinio monetų pagaminimo (t. y. nukalimo) etapo sąnaudas. Gauti išsamios informacijos apie įvairias minėtas sąnaudų sudedamąsias dalis nelengva, nes paprastai pagrindiniai gamybos procese dalyvaujantys subjektai (t. y. ruošinių gamintojai ir kalyklos) šią informaciją vertina kaip svarbią rinkai, todėl ją saugo kaip komercinę paslaptį. Taigi 1 ir 2 euro centų monetų gamybos ir leidimo sąnaudos paprastai yra didelės. Daugumai valstybių narių tenka įsigijimo sąnaudos, iki keturių kartų viršijančios pačių monetų nominalią vertę, taigi, užuot gavusios pajamų už teisę kalti pinigus, jos patiria nuostolius. Iš 5 valstybių narių pateiktų duomenų matyti, kad nesvertinė vidutinė šių monetų įsigijimo kaina atitinkamiems iždams siekia apie 150 % jų nominalios vertės, o svertinė vidutinė kaina yra beveik 300 % (dėl gana didelių sąnaudų, kurias patiria viena didelė valstybė narė). Nors atsakymuose į klausimyno klausimus sistemiškos išsamios informacijos apie įvairias gamybos sąnaudų sudedamąsias dalis nepateikta, vis dėlto galima padaryti tokias preliminarias bendro pobūdžio išvadas: – panašu, kad monetų ruošinių kaina siekia maždaug 50–60 % monetų nominalios vertės; 2 euro centų monetų santykinė kaina paprastai mažesnė nei 1 euro cento monetų. Šios didelės sąnaudos susidaro dėl žaliavų (metalų) pirkimo. Monetų gamybos pramonėje vyksta vertikalios integracijos procesas – kai kurios kalyklos vienijasi su ruošinių gamintojais, kad iš šio verslo uždirbtų daugiau, mat ruošinių gamybos procesui būdingi dideli mastai ir mažos maržos; – iš preliminarių duomenų matyti, kad žaliavų kaina sudaro palyginti mažą dalį galutinio produkto įsigijimo sąnaudų, tenkančių nacionaliniams iždams. Todėl didžiulių monetų gamybos sąnaudų skirtumų paaiškinti žaliavų kaina ir ruošinių gamybos proceso sąnaudomis negalima – greičiau tai susiję su galutiniu monetų gamybos (t. y. kalybos) proceso etapu, už kurį atsako euro zonos nacionalinės kalyklos; – siekiant ištirti, ar euro zonos nacionalinių kalyklų sąnaudų skirtumus lemia skirtingos darbo jėgos ir (arba) kapitalo sąnaudos, ar tai susiję su galimu gamybos proceso neefektyvumu, reikia atlikti papildomą tyrimą. Dideli nacionalinių kalyklų sąnaudų skirtumai taip pat gali būti paaiškinti monopoline kalyklų padėtimi atitinkamose jų valstybėse. Euro zonos lygmeniu (svertinis) monetų įsigijimo kainos ir nominalios vertės santykis rodytų bendrą susidariusią gryną 1 ir 2 euro centų monetų leidimo kainą arba nuostolius dėl teisės kalti pinigus, t. y. 1,4 mlrd. eurų. 3.1.3. Apskritai patenkinti vartotojai Apskritai tolesnis monetų leidimas sulaukia visuomenės pritarimo. Komisijos vykdytos „Eurobarometro“ apklausos duomenimis, dažniausiai piliečiai yra patenkinti dabartiniais monetų nominalais, nors 1 ir 2 euro centų nominalams pritariama vos kiek mažiau. Kalyklos pritaria tolesniam šių monetų leidimui, nes jų kalyba sudaro didelę jų veiklos dalį. Tuo tarpu bankų federacijos šiuo klausimu laikosi neutralios pozicijos. Reikėtų pastebėti, kad tiek kalyklos, tiek bankai turi galimybę, atitinkamai įskaičiuodami su šiomis monetomis susijusias sąnaudas į įsigijimo ir tvarkymo sąnaudas, perkelti jas ant savo klientų pečių. Prekybos automatų sektoriui 1 ir 2 euro centų monetos nerūpi, nes prekybos automatai šio nominalo monetų nepriima. Mažmenininkų organizacijų požiūriai į 1 ir 2 euro centų monetų naudingumo klausimą išsiskiria, kadangi mažmenininkai patiria dideles tvarkymo išlaidas (pavyzdžiui, kartais penkiasdešimties 1 euro cento monetų ritinėlio tvarkymo mokestis yra 40 centų), tačiau kartu mano, kad šios monetos praverčia mažmeninio atsiskaitymo operacijoms. 3.2. Tolesnio leidimo mažesnėmis sąnaudomis scenarijus („leidimo mažesnėmis sąnaudomis scenarijus“) Leidimo mažesnėmis sąnaudomis scenarijus yra status quo scenarijaus variantas, pagal kurį numatoma toliau leisti smulkiausių nominalų monetas, ieškant galimybių sumažinti dabartines per dideles leidimo sąnaudas. Yra du būdai sumažinti 1 ir 2 euro centų monetų įsigijimo sąnaudas, kurie nebūtinai turi būti taikomi atskirai: keisti monetų sudėtį ir (arba) keisti monetų gamybos procesą. 3.2.1. Monetų sudėties keitimas Pirmoji priemonė – keisti monetų sudėtį ir optimizuoti dabartinius gamybos nuokrypius arba naudoti pigesnį metalą, kaip antai nerūdijantį plieną, paliekant monetų dydį nepakeistą. Pasiekti šį tikslą būtų galima iš dalies pakeitus Tarybos reglamentą (EB) Nr. 975/98. Tam tikrais atvejais naudojant pigesnį metalą naujų monetų spalva pasikeistų. Nors nuomonės dėl galimos alternatyvios 1 ir 2 euro centų monetų sudėties (nerūdijantis plienas, aliuminis ir cinkas) ir galimo sąnaudų sumažėjimo dydžio išsiskiria, dėl galimybės sutaupyti sąnaudų nesiginčijama. Vis dėlto, kaip jau minėta, žaliavų kaina sudaro tik mažą dalį bendrų galutinio produkto sąnaudų. Šių monetų įsigijimo sąnaudų ir nominalios vertės skirtumą, taip pat dideles šio skirtumo variacijas tarp euro zonos valstybių narių, lemia ne žaliavų kaina, o greičiau monetų gamybos procesas. 3.2.2. Gamybos proceso veiksmingumo gerinimas Siekiant ištirti, ar euro zonos nacionalinių kalyklų sąnaudų skirtumus (pavyzdžiui, viena kalykla gali pagaminti vieno cento monetas už mažesnę nei jų nominalią vertę, o kita jas parduoda iždui už kainą, keturiskart viršijančią jų nominalią vertę) lemia skirtingos darbo jėgos ir (arba) kapitalo sąnaudos, patiriamos galutiniu monetų gamybos proceso etapu, ar tai susiję su galimu gamybos proceso neefektyvumu, reikia atlikti papildomą tyrimą. Pašalinti šiuos galimus trūkumus būtų pavesta valstybėms narėms. Taikant abi priemones ir toliau leidžiant 1 ir 2 euro centų nominalų monetas, būtų galima nemažai sutaupyti. Nesiimant veiksmų dėl kitų leidimo sąnaudų (pvz., susijusių su grynu tvarkymu), o dėl didelio nuostolių rodiklio tęsiant perteklinę gamybą, nuostolius dėl teisės kalti pinigus būtų galima smarkiai sumažinti, o gal ir panaikinti. 4. Du 1 ir 2 euro centų monetų išėmimo iš apyvartos scenarijai 4.1. Išėmimas iš apyvartos ir skubus teisėtos mokėjimo priemonės statuso panaikinimas („spartaus išėmimo iš apyvartos scenarijus“) Antras pagrindinis scenarijus – monetų išėmimas iš apyvartos, panaikinant teisėtos mokėjimo priemonės statusą. Pagal šį scenarijų 1 ir 2 euro centų monetų leidimas būtų nutrauktas ir šios monetos beveik iškart prarastų teisėtos mokėjimo priemonės statusą. Tam reikėtų iš dalies keisti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 975/98. Turbūt prireiktų teisiškai privalomų apvalinimo taisyklių[5] (apvalinimas iki artimiausių 5 centų), o monetos būtų aktyviai išimamos iš apyvartos. 4.1.1. Ekonominis poveikis. Pajamos už teisę kalti pinigus ir infliacijos baimė plačiosios visuomenės akyse Svarbus išėmimo iš apyvartos scenarijaus ekonominis aspektas – jo potencialas sutaupyti lėšų. Didelių šių smulkių monetų gamybos sąnaudų nebeliktų, o su monetų leidimu susiję nuostoliai dėl teisės kalti pinigus daugumoje valstybių narių išnyktų. Įmonės, prekybos centrai ir visų pirma mažmenininkai daugiau nebeturėtų rūpintis nepatogiu ir brangiu smulkių nominalų monetų tvarkymu[6], kurio sąnaudas, taikydami mokesčius ir koreguodami kainas, jie perkelia ant savo klientų pečių. Suinteresuotosios šalys linkusios manyti, kad, palyginti su planuojamomis sutaupyti lėšomis, vienkartinės monetų išėmimo iš apyvartos sąnaudos yra ne tokios svarbios. Atsižvelgus į galimą minėtą gamybos sąnaudų išnykimą, tai netgi galėtų turėti teigiamą poveikį valstybės pajamoms. Be to, panaikinus du mažiausius nominalus, galėtų išaugti 5 ir galbūt 10 euro centų monetų paklausa, kuri, manoma, teigiamai paveiktų pajamas už teisę kalti pinigus. Kita vertus, didžiausią nerimą visuomenei kelia baimė, kad spartaus išėmimo iš apyvartos scenarijus paskatins infliaciją. Baiminamasi, kad panaikinus 1 ir 2 euro centų monetas, nepaisant apvalinimo taisyklių, būtų sudarytos sąlygos kelti kainas. Galutinių sumų arba atskirų kainų apvalinimas galėtų vartotojus paskatinti tikėtis apvalinimo iki didesnės sumos arba tiesiog kainų kilimo ateityje. Tokį nerimą dar labiau gali kurstyti tai, kad apvalinamos dažnai perkamų produktų, už kuriuos paprastai atsiskaitoma grynais, kainos, o tai galėtų daryti įtaką tikėtinai infliacijai. Vis dėlto nemanoma, kad išėmimas iš apyvartos galėtų iš esmės paveikti kainų stabilumą, dėl šių priežasčių: – pirma, iš kelių tyrimų rezultatų matyti, kad infliacijos tendencijos, jei tokių ir atsirastų, būtų labai menkos. Pavyzdžiui, Slovakijoje atlikus tyrimus dėl 10 ir 20 halierų monetų išėmimo iš apyvartos sukeltų infliacijos tendencijų, padaryta išvada, kad šių pinigų išėmimas ir susijusios apvalinimo taisyklės paskatins labai menką infliaciją, kurios poveikis ne didesnis kaip 0,01 %; – antra, praktinė apvalinimo taisyklių taikymo patirtis Suomijoje ir Nyderlanduose parodė, kad infliacijos poveikis buvo minimalus arba jo nebuvo; – trečia, apvalinimo taisyklės galiotų tik galutinei mokėjimo operacijai, o ne atskiroms kainoms, tad galimas poveikis būtų mažesnis. Nors nemanoma, kad toks išėmimas iš apyvartos galėtų daryti pastebimą poveikį infliacijai, grynų eurų įvedimo patirtis rodo, kad tai galėtų paskatinti iškreiptą infliacijos suvokimą (kai suvokiamas kainų padidėjimas neatitinka SVKI duomenų) ir todėl sukelti šiokį tokį visuomenės nepasitenkinimą. Per konsultacijas daugelis suinteresuotųjų šalių pabrėžė, kad visų pirma dėl sudėtingos bendros ekonominės situacijos šiuo metu piliečiai labai jautriai reaguoja į planus ir iniciatyvas, kurie, jų manymu, galėtų daryti poveikį jų finansinei padėčiai. Todėl pasirinkus šį scenarijų jis turėtų būti įgyvendinamas, kartu vykdant aktyvią kampaniją, kuria visuomenė būtų informuojama apie monetų išėmimo iš apyvartos praktinius aspektus ir taikytinas apvalinimo taisykles. 4.1.2. Piliečių ir valstybių narių požiūris į smulkių nominalų monetų išėmimą iš apyvartos Komisijos vykdytos „Eurobarometro“ apklausos duomenimis, apskritai piliečiai yra patenkinti euro monetų nominalais. Mažuma piliečių, kurie yra nepatenkinti dabartine monetų nominalų struktūra, daugiausiai nurodė, kad reikėtų iš apyvartos išimti 1 ir 2 euro centų monetas. Per oficialias konsultacijas paklaustos, ar pritaria 1 ir 2 euro centų monetų tolesniam leidimui ar jų išėmimui iš apyvartos, dauguma valstybių narių neatsakė nieko, o kelios pirmenybę teikė išėmimui iš apyvartos. Remiantis šiuo neišsamiu rezultatu, daryti aiškios išvados negalima. 4.2. Laipsniškas išėmimas iš apyvartos Laipsniško išėmimo iš apyvartos scenarijaus poveikis nesiskirtų nuo išėmimo iš apyvartos scenarijaus poveikio, tačiau pagal jį tikslo būtų siekiama bendru valstybių narių sprendimu nustojus leisti 1 ir 2 euro centų monetas ir pradėjus taikyti apvalinimo taisykles. Šios monetos išliktų apyvartoje kaip teisėta mokėjimo priemonė, tačiau laipsniškai išnyktų dėl didelio nuostolių rodiklio ir nutraukto naujų monetų leidimo. Monetų, kaip teisėtos mokėjimo priemonės, statusas būtų panaikintas, kai apyvartoje liktų tik jų likučiai. 4.2.1. Apvalinimo taisyklių poreikis Siekiant spręsti augantį 1 ir 2 euro centų monetų trūkumą, tačiau nedraudžiant jomis atsiskaityti, turbūt reikėtų pradėti taikyti apvalinimo taisykles (šiomis monetomis sumuojant jas po 5 centus vis dar būtų galima atsiskaityti, kaip tai daroma Suomijoje ar Nyderlanduose). Reikėtų surengti informavimo kampaniją, kad visuomenei būtų paaiškintas tiek laipsniškas monetų atsisakymas, tiek apvalinimo taisyklės. 4.2.2. Po kelių metų apyvartoje – likučiai Tikro šios operacijos tempo tiksliai prognozuoti neįmanoma, nes nei valstybės narės, nei kitos šalys nėra pateikusios empirinių duomenų, susijusių su laipsniško išėmimo iš apyvartos scenarijais. Toliau pateiktais skaičiavimais modeliuojamas laipsniško išėmimo iš apyvartos poveikis, taikant vidutinį nuostolių rodiklį (apie 60 %) ir darant prielaidą, kad jis ilgainiui nekis. Daugumos monetų apyvartoje nebeliks per 4–5 metus. Apie 2020 m. apyvartoje liktų tik šių monetų likučiai ir tada būtų galima priimti sprendimą panaikinti jų, kaip teisėtos mokėjimo priemonės, statusą. 1 cento monetos 60 % metinis nuostolių rodiklis || || 2 centų monetos 60 % metinis nuostolių rodiklis 2013 || 2015 || 2017 || 2019 || 2021 || 2023 || 2025 || 2013 || 2015 || 2017 || 2019 || 2021 || 2023 || 2025 26 260 || 4 202 || 672 || 108 || 17 || 3 || 0 || 20 606 || 3 297 || 528 || 84 || 14 || 2 || 0 Nors pagal šį scenarijų monetų apyvarta sparčiai mažėtų, bankai, prekybos centrai ir kiti mažmenininkai vis dar patirtų likusių monetų tvarkymo išlaidas. Kita vertus, nereikėtų imtis jokių aktyvių išėmimo iš apyvartos veiksmų. 5. Išvados Remiantis konsultacijų su suinteresuotosiomis šalimis ir pirmiau pateiktos analizės rezultatais, galima padaryti kelias išvadas dėl tolesnio 1 ir 2 euro centų monetų leidimo: – akivaizdu, kad 1 ir 2 euro centų monetų gamyba euro zonai yra labai nuostolinga. Kiekvienas iš keturių scenarijų, kuriais sprendžiamos šios problemos, 1 ir 2 euro centų monetoms tinka vienodai. Iš analizės išvadų spręsti, kad kuris nors vienas scenarijus yra tinkamesnis tik vieno ar kito nominalo monetoms (t. y. 1 arba 2 centų monetoms), negalima; – visuomenės nuomonė apie 1 ir 2 euro centų monetų yra paradoksiška: panašu, kad žmonės yra prisirišę prie šių smulkių nominalų monetų ir baiminasi infliacijos pavojaus joms išnykus, tačiau jie laiko šias monetas bevertėmis ir jų nebegrąžina atsiskaitydami. Toks elgesys lemia didelį nuostolių rodiklį, kuris kartu su pirkėją psichologiškai veikiančiomis kainomis didina naujų smulkių monetų leidimo poreikį; – vertinant ekonominiu požiūriu, 1 ir 2 euro centų monetų leidimą reikėtų nutraukti. Tačiau į sąnaudų aspektą reikėtų atsižvelgti tiek pat, kiek į kitus aspektus, visų pirma neigiamą plačiosios visuomenės reakciją, kurią galėtų sukelti apvalinimo taisyklės. Jas reikėtų nustatyti ypač atsargiai, atsižvelgus į dabartines ekonominio nuosmukio perspektyvas; – pirmiau aprašytus keturis scenarijus diskusijose turėtų aptarti suinteresuotosios šalys. Kai paaiškės daugiausia pritarimo sulaukęs scenarijus, Komisija parengs reikalingus teisės aktų pasiūlymus. [1] Reglamento (ES) Nr. 651/2012 dėl euro monetų leidimo 7 konstatuojamoji dalis (OL L 201, 2012 7 27, p. 135). [2] Nuostolių lygį galima įvertinti nuostolių rodikliu, kuris apskaičiuojamas iš vieneto atėmus apyvartos rodiklį, lygų centriniam bankui gražintų monetų skaičiui, padalintam iš apyvarton išleistų monetų skaičiaus. [3] 2012 m. rugpjūčio ir rugsėjo mėn. vyko konsultacijos su pagrindinių suinteresuotųjų šalių grupe – jos pildė klausimynus apie du pagrindinius 1 ir 2 euro centų monetų likimo scenarijus: tolesnį jų leidimą ir potencialų išėmimą iš apyvartos. Nustatytos ir į dvi pagrindines grupes suskirstytos atitinkamos suinteresuotosios šalys: viešosios suinteresuotosios šalys ES valstybėse narėse (t. y. nacionalinės administracijos, nacionalinės kalyklos ir centriniai bankai) ir ECB bei privačios suinteresuotosios šalys, kaip antai Europos asociacijos ir įmonės (bankų asociacijos, grynųjų pinigų vežėjai, vartotojų ir mažmenininkų asociacijos). [4] Žr. Reglamento (EB) Nr. 975/98 (OL L 139, 1998 5 11, p. 6) su pakeitimais, padarytais Tarybos reglamentu (EB) Nr. 423/1999, 1 straipsnį. [5] 1 ir 2 euro centų monetų leidimo ir naudojimo sistema Suomijoje ir Nyderlanduose skiriasi nuo taikomos kitose euro zonos šalyse. Netrukus po euro įvedimo Suomija sumažino 1 ir 2 euro centų monetų leidimą iki likutinių verčių. Nyderlandai pasekė Suomijos pavyzdžiu 2004 m. rugsėjo mėn. Abi šalys taiko apvalinimo taisykles, kuriomis apyvartoje palaikomas nedidelis 1 ir 2 euro centų monetų kiekis. Suomijoje apvalinimo taisyklės, pagal kurias kainos apvalinamos iki artimiausių 5 centų, nustatytos įstatymu dėl atsiskaitymo grynaisiais, o Nyderlanduose panašios taisyklės nuo 2004 m. rugsėjo mėn. taikomos remiantis mažmenos sektoriaus ir vartotojų asociacijų susitarimu. [6] Dėl šių abiejų veiksnių neseniai smulkiausių monetų atsisakyta Švedijoje (2010 m.) (50 erių moneta, lygi maždaug 5,5 euro cento) ir Kanadoje (2013 m.) (1 cento moneta, lygi maždaug 0,7 euro cento).