1.Įvadas

Nekaltumo prezumpcija ir teisė į teisingą bylos nagrinėjimą įtvirtintos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 ir 48 straipsniuose ir Europos žmogaus teisių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje.

Direktyva (ES) 2016/343 dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą teisme aspektų užtikrinimo (toliau – Direktyva) siekiama sustiprinti teisę į teisingą bylos nagrinėjimą baudžiamajame procese nustatant bendras būtiniausias taisykles dėl tam tikrų nekaltumo prezumpcijos ir teisės dalyvauti nagrinėjant bylą teisme aspektų.

Direktyva yra ketvirtasis dokumentas, priimtas pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 82 straipsnio 2 dalies b punktą, kuriame numatytas būtiniausių taisyklių dėl „asmenų teis[ių] baudžiamajame procese“ priėmimo teisinis pagrindas. Direktyva taikoma 25 valstybėse narėse.

ES šioje srityje yra priėmusi šešias direktyvas: be Direktyvos 2016/343, yra priimtos direktyvos dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas, dėl teisės į informaciją, dėl teisės turėti advokatą ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis laisvės atėmimo metu, dėl procesinių garantijų vaikams ir dėl teisinės pagalbos. Europos Komisija jau pateikė pirmųjų trijų direktyvų įgyvendinimo ataskaitas. Direktyvos padeda gerinti tarpusavio pasitikėjimą ir taip stiprinti nuosprendžių ir kitų teismo sprendimų tarpusavio pripažinimo principą.

Direktyvos 12 straipsnyje reikalaujama, kad Komisija Europos Parlamentui ir Tarybai pateiktų ataskaitą apie jos įgyvendinimą.

Ši ataskaita visų pirma grindžiama informacija, kurią valstybės narės pateikė Komisijai pranešdamos apie perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, kuriomis Direktyva perkelta į nacionalinę teisę. Joje taip pat remiamasi viešai prieinama Europos Sąjungos pagrindinių teisių agentūros ir Komisijos finansuotų ir išorės suinteresuotųjų subjektų atliktų tyrimų informacija.

Nors Direktyvos 11 straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės ne vėliau kaip 2020 m. balandžio 1 d., o po to kas trejus metus Komisijai pateiktų turimus duomenis, parodančius, kaip įgyvendinamos Direktyvoje nustatytos teisės, iki šiol šią pareigą įvykdė tik Austrija. Valstybėms narėms nepateikus informacijos sudėtinga visapusiškai įvertinti Direktyvos praktinį įgyvendinimą.

Todėl šioje ataskaitoje daugiausia dėmesio skiriama priemonėms, kurių valstybės narės ėmėsi iki šiol, kad perkeltų Direktyvą į nacionalinę teisę. Joje vertinama, ar valstybės narės Direktyvą perkėlė į nacionalinę teisę ir ar nacionalinės teisės aktais pasiekti Direktyvos tikslai ir įvykdyti joje numatyti reikalavimai.

Iki šiol Europos Sąjungos Teisingumo Teismas kelis kartus aiškino Direktyvos (ES) 2016/343 nuostatas ir į šiuos išaiškinimus atsižvelgiama šioje ataskaitoje.

2.Bendras vertinimas

Pagal 14 straipsnį valstybės narės Direktyvą į nacionalinę teisę turėjo perkelti iki 2018 m. balandžio 1 d. Iki šios dienos 11 valstybių narių – Bulgarija, Kipras, Graikija, Kroatija, Latvija, Liuksemburgas, Malta, Austrija, Rumunija, Slovakija ir Švedija – Komisijai nepranešė apie visas reikiamas priemones. Todėl 2018 m. gegužės mėn. Komisija pagal SESV 258 straipsnį prieš tas valstybes nares pradėjo pažeidimo tyrimo procedūrą dėl nepranešimo apie perkėlimo į nacionalinę teisę priemones arba dėl dalinio pranešimo. Nuo to laiko dauguma šių valstybių savo pareigą įvykdė ir pažeidimo tyrimo procedūros buvo nutrauktos. Tačiau atlikus išsamumo patikras keturios pažeidimo tyrimo procedūros tebevyksta, nes kai kurios Direktyvos nuostatos dar neperkeltos į nacionalinę teisę. Be to, 2021 m. vasario mėn. buvo pradėtos trys naujos pažeidimo tyrimo procedūros dėl dalinio pranešimo.

Valstybėse narėse taikomi skirtingi Direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę būdai. Kai kurios valstybės narės priėmė konkrečias priemones, kuriomis Direktyvoje numatytos teisės aiškiai perkeliamos į nacionalinę teisę kartu su teisinėmis ar praktinėmis įgyvendinimo priemonėmis. Kitose valstybėse narėse buvo manoma, kad esamos priemonės iš esmės jau atitinka Direktyvoje numatytus reikalavimus, ir nebuvo priimta jokių konkrečių jos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių. Nors padėtis, kai nėra aiškių perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatų, kartais bent iš dalies išsprendžiama praktinėmis įgyvendinimo priemonėmis ir jurisprudencija, taip yra ne visada.

Todėl nacionalinių nuostatų dažnai nepakanka, kad būtų visiškai laikomasi tam tikrų pagrindinių Direktyvos nuostatų. Taip yra ypač tuo atveju, kai perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių taikymo sritis yra siauresnė, nei nustatyta Direktyvos 2 straipsnyje. Šio vertinimo metu keliose valstybėse narėse taip pat buvo nustatyti kiti trūkumai, visų pirma susiję su viešais pareiškimais dėl kaltės ir teise neduoti parodymų prieš save.

Toks visų Direktyvos nuostatų nesilaikymas turi neigiamo poveikio joje numatytų teisių veiksmingumui. Komisija imsis visų tinkamų priemonių, įskaitant pažeidimo tyrimo procedūrą pagal SESV 258 straipsnį, kad šią padėtį ištaisytų.

3.Konkretūs vertinimo aspektai

3.1.Taikymo sritis (1 skyrius – 2 straipsnis)