Šis iš dalies pakeistas pasiūlymas, kuris taikomas visoms pardavimo rūšims, yra orientuotas į tą patį tikslą ir dar labiau padeda jo siekti, nes įprastinę tarpvalstybinę prekybą vykdantys arba planuojantys tai daryti prekiautojai vienodai nukenčia dėl neužtikrintos padėties ir su skirtingais nacionaliniais sutarčių įstatymais susijusių išlaidų, kurios galiausiai lemia mažesnę tarpvalstybinės prekybos apimtį, taip pat mažesnį pasirinkimą ir ne tokias konkurencingas kainas vartotojams. Be to, šiuo iš dalies pakeistu pasiūlymu išvengiama neigiamo poveikio nacionaliniu lygmeniu tiek nuotolinę, tiek įprastinę prekybą vykdantiems prekiautojams, kuris atsirastų dėl skirtingų nacionalinės sutarčių teisės režimų, taikomų skirtingiems platinimo kanalams. Todėl pasiūlyme aptariama didėjančios prekybos visais kanalais tendencija ir reaguojama į rinkos pokyčius, kurie yra svarbūs tiek vartotojams, tiek įmonėms.

Nors nuo to laiko, kai Komisija priėmė pasiūlymą, vartotojų pasitikėjimas tarpvalstybine prekyba internetu, – kuri sudaro didžiąją dalį tarpvalstybinės prekybos vartojimo prekėmis, – padidėjo, jis vis tiek yra mažesnis, palyginti su vartotojų pasitikėjimu vidaus prekyba. Vienas pagrindinių vartotojams rūpimų klausimų, susijusių su tarpvalstybine e. prekyba, yra neužtikrintumas dėl jų pagrindinių sutartinių teisių. Be to, nors vartotojų pasitikėjimas augo, faktinė tarpvalstybinė prekyba tokiu pat mastu nepadidėjo.

Be to, šiuo iš dalies pakeistu pasiūlymu siekiama sudaryti palankesnes sąlygas laiku daryti pažangą srityje, kuri sudaro bendrosios rinkos strategijų pagrindą, laikantis Europos Vadovų Tarybos išvadų: 2016 m. birželio mėn. Europos Vadovų Taryba paragino „įvairias bendrosios rinkos strategijas <...> užbaigti ir įgyvendinti ne vėliau kaip 2018 m.“ 2017 m. birželio mėn. Europos Vadovų Taryba pabrėžė, kad „ES ir jos valstybės narės turi toliau dėti pastangas, kad pasiektų 2016 m. birželio mėn. išvadose nurodytą tikslų mastą, susijusį su bendrąja rinka <...>. Taryba pateiks ataskaitą 2018 m. birželio mėn. Europos Vadovų Tarybai apie pažangą, padarytą stiprinant ir įgyvendinant bendrosios rinkos (apimant visus jos aspektus) aktus ir užtikrinant jų vykdymą“.

Be to, kaip nurodyta Europos Parlamento užsakytame poveikio vertinime, veiksmai ES lygmeniu, visų pirma taip pat su įprastine prekyba susiję veiksmai, būtų veiksmingesni, palyginti su veiksmais nacionaliniu lygmeniu. Visose gautose nacionalinių parlamentų nuomonėse dėl pasiūlymo dėl internetinės ir kitos nuotolinės prekybos prekėmis nepritarta galimam skirtingų taisyklių, kuriomis būtų reglamentuojama nuotolinė ir įprastinė prekybą, sukūrimui.

Komisijos tarnybų darbiniame dokumente, pridėtame prie iš dalies pakeisto pasiūlymo, Komisija papildė šį poveikio vertinimą tinkamumo patikros išvadų ir surinktų duomenų analize ir atsižvelgė į Europos Parlamento tyrimų tarnybos parengtą poveikio vertinimą. Be to, Komisija taip pat įvertino naujausius duomenis, paskelbtus 2017 m. redakcijos vartotojų sąlygų rezultatų suvestinėje, kuri yra pagrįsta specialiomis reprezentatyviomis vartotojų ir mažmenininkų visose ES šalyse apklausomis. Komisijos tarnybų darbiniame dokumente pateikiama išsami visiškai suderintų prekių pardavimo sutarčių taisyklių poveikio įmonėms, vartotojams ir galiausiai valstybėms narėms bei ES skaitmeninei ir vidaus rinkai apžvalga.

Suinteresuotieji subjektai ne kartą pabrėžė, kad reikia išlaikyti nuoseklias vartojimo sutarčių teisės taisykles, kurios taikomos nuotolinei ir įprastinei prekybai. Per viešas konsultacijas, kurios vyko prieš priimant pasiūlymus dėl skaitmeninių sutarčių, dalyvaujančios valstybės narės, verslo asociacijos ir vartotojų organizacijos įspėjo apie neigiamas pasekmes, kurias gali sukelti skirtingos nuotolinei ir įprastinei prekybai prekėmis taikomos taisyklės. Minėtame tyrime, kuriuo grindžiama tinkamumo patikra, taip pat patvirtinta, kad ir nacionalinės institucijos, ir įmonės, ir vartotojų organizacijos tvirtai pritaria tam, kad būtų išlaikytas vienas taisyklių rinkinys, kuris būtų taikomas nuotolinei ir įprastinei prekybai vartojimo prekėmis. Jie mano, kad dėl to padidėtų skaidrumas, sumažėtų sudėtingumas ir sistema taptų lengviau suprantama tiek vartotojams, tiek prekiautojams. Taip pat būtų lengviau pirkti ir parduoti tarpvalstybiniu mastu, būtų skatinama konkurencija, sumažėtų prekiautojų patiriamos atitikties užtikrinimo išlaidos ir sumažėtų kainos vartotojams.

Įgyvendinus pasiūlymą nebus suderinti visi prekių pardavimo sutarčių aspektai. Juo visų pirma siekiama suderinti tik tikslines, svarbiausias privalomąsias vartotojų ES sutartines teises, kurios yra būtinos sudarant tarpvalstybinius sandorius ir kurias suinteresuotieji subjektai nustatė kaip kliudančias prekybai ir būtinas didinant vartotojų pasitikėjimą. Be to, kaip teisinę formą pasirinkus direktyvą, o ne reglamentą, bus gerokai mažiau kišamasi į nacionalinę teisę (žr. tolesnę dalį „Priemonės pasirinkimas“).

(14)ši direktyva neturėtų daryti poveikio valstybių narių sutarčių teisei tose srityse, kurios šia direktyva nereglamentuojamos. Be to, tam tikrose šia direktyva reglamentuojamose srityse Valstybėms valstybėms narėms taip pat turėtų būti leidžiama nustatyti taisykles, išsamesnes šioje direktyvoje aptartų aspektų sąlygas susijusias su aspektais, kurie tiek, kiek jos nėra visiškai suderintos šia direktyva neaptarti šioje direktyvoje: kiek tai yra susiję su vartotojų teisių įgyvendinimui taikomais ieškinio senaties terminais, ir komercinėmis garantijomis. Galiausiai atsižvelgiant į ir pardavėjo teise teisę į žalos atlyginimą, pažymėtina, kad valstybės narės turėtų turėti laisvę nustatyti išsamesnes tokios teisės įgyvendinimo sąlygas;

(17)siekiant aiškumo ir tikrumo pardavėjų ir vartotojų atžvilgiu, šioje direktyvoje reikėtų apibrėžti sutarties sąvoką. Nustatant šią tą apibrėžtį laikomasi reikėtų laikytis bendrų visose valstybėse narėse galiojančių tradicijų, t. y. reikalaujama, kad būtų sudaromas susitarimas, iš kurio atsirastų pareigos arba kitos teisinės pasekmės, būtinos sutarties sudarymo faktui patvirtinti;

(18)siekiant suderinti reikalavimą užtikrinti teisinį tikrumą ir tinkamą teisinių taisyklių lankstumą, bet kokia nuoroda į tai, ko iš asmens galima tikėtis arba ko asmuo gali tikėtis pagal šią direktyvą, turėtų būti suprantama kaip nuoroda į tai, ko būtų galima pagrįstai tikėtis. Protingumo standartas turėtų būti vertinamas objektyviai, atsižvelgiant į sutarties pobūdį ir tikslą, konkrečias aplinkybes, papročius ir atitinkamų šalių praktiką. Visų pirma protingas taisymo darbų užbaigimo arba pakeitimo terminas turėtų būti vertinamas objektyviai, atsižvelgiant į prekių ir neatitikties pobūdį;

(19)siekiant užtikrinti aiškesnius vartotojo lūkesčius dėl prekių ir aiškesnę pardavėjo atsakomybę pristačius lūkesčių neatitinkančias prekes, labai svarbu visiškai suderinti atitikties sutarčiai nustatymo taisykles. Taikant subjektyvių ir objektyvių kriterijų derinį turėtų būti užtikrinami abiejų pirkimo–pardavimo sutarties šalių teisėti interesai. Atitiktis sutarčiai turėtų būti vertinama atsižvelgiant ne tik į faktiškai sutartyje nustatytus reikalavimus, įskaitant iki sutarties sudarymo pateikiamą informaciją, kuri yra neatskiriama sutarties dalis, bet ir tam tikrus objektyvius reikalavimus, t. y. įprastus prekėms taikomus standartus, visų pirma tinkamumą tikslui, įpakavimą, instaliavimo instrukcijas, įprastas savybes ir veikimo ypatybes;

(20)daugumą vartojimo prekių prieš vartotojui pradedant jas naudoti pagal paskirtį reikia instaliuoti. Todėl bet kokia neatitiktis, atsirandanti dėl netinkamo prekių instaliavimo, turėtų būti laikoma neatitiktimi sutarčiai, kai prekes instaliavo pardavėjas arba jo prižiūrimas asmuo, taip pat kai prekes instaliavo vartotojas, tačiau dėl neteisingų instaliavimo instrukcijų jos instaliuotos netinkamai;

(21)atitikties reikalavimai turėtų būti taikomi gamybos ir teisiniams trūkumams. Trečiosios šalies teisės ir kiti teisiniai trūkumai gali tapti rimta kliūtimi vartotojui naudotis prekėmis pagal sutartį, kai teisių turėtojas teisėtai priverčia vartotoją liautis pažeidinėjus tas teises. Todėl pardavėjas turėtų užtikrinti, kad trečioji šalis neturėtų jokių teisių į prekes, kai dėl šių teisių vartotojas netektų galimybės naudotis prekėmis pagal sutartį;

(22)atsižvelgiant į atitikties sutarčiai kriterijus, reikėtų užtikrinti sutarčių sudarymo laisvę, tačiau siekiant užkirsti kelią atsakomybės už neatitiktį sutarčiai išvengimui ir užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį, bet kokios vartotojo interesus pažeidžiančios privalomų taisyklių, susijusių su atitikties kriterijais ir neteisingu instaliavimu, išimtys galioja turėtų galioti tik jeigu vartotojas sudarant sutartį buvo aiškiai apie jas informuotas ir aiškiai su jomis sutiko;

(23)didesnio vartojimo prekių patvarumo užtikrinimas yra svarbus siekiant tvaresnių vartojimo įpročių ir ciklinės ekonomikos. Panašiai atitikties reikalavimų neatitinkančių produktų pašalinimas iš Sąjungos rinkos stiprinant rinkos priežiūrą ir suteikiant tinkamas paskatas ekonominės veiklos vykdytojams yra labai svarbus didinant pasitikėjimą bendrąja rinka vidaus rinkos veikimu. Siekiant minėtų tikslų, su konkrečiais produktais susiję Sąjungos teisės aktai yra tinkamiausia priemonė patvarumo ir kitiems su produktais susijusiems reikalavimams, taikomiems konkrečioms produktų rūšims ar grupėms, nustatyti šiuo tikslu panaudojant pritaikytuosius kriterijus. Todėl ši direktyva turėtų papildyti tikslus, kurių siekiama konkrečiais šio tokį Sąjungos sektoriaus produktą reglamentuojančiais teisės aktais. Jeigu kokiame nors ikisutartiniame pareiškime, kuris yra sudedamoji pirkimo–pardavimo sutarties dalis, nurodoma konkreti su patvarumu susijusi informacija, vartotojas turėtų turėti galimybę remtis tokia informacija kaip atitikties kriterijumi;

(24)siekiant didesnio vartotojų ir pardavėjų teisinio tikrumo, reikia aiškiai nurodyti laiką, kuriuo turėtų būti įvertinama prekių atitiktis sutartims. Siekiant užtikrinti dabartinės direktyvos ir Direktyvos 2011/83/ES nuoseklumą, derėtų nurodyti, kad rizikos perdavimo laikas sutampa su prekių atitikties įvertinimo momentu. Tačiau tais atvejais, kai prekes reikia instaliuoti, reikšmingas momentas turėtų būti tikslinamas;

(25)suteikus galimybę valstybėms narėms ir toliau įpareigoti vartotojus teikti pranešimus, vartotojai gali paprasčiausiai prarasti galimybę pagrįstai ginti savo teises pavėlavus pranešti arba iš viso nepranešus apie neatitiktį, ypač jeigu tai yra tarpvalstybinis sandoris ir taikoma kitos valstybės narės teisė, o vartotojas apie šią pareigą pranešti, kylančią iš kitos valstybės narės teisės, nežino. Todėl nereikėtų nustatyti vartotojų pareigos teikti pranešimus. Atitinkamai valstybėms narėms reikėtų uždrausti nustatyti arba toliau taikyti reikalavimą, kad vartotojas pardavėjui apie neatitiktį praneštų per tam tikrą terminą;

(26)siekiant sudaryti įmonėms sąlygas vadovautis bendru taisyklių rinkiniu visoje Sąjungoje, būtina visiškai suderinti terminą, per kurį prievolė įrodyti neatitiktį sutarčiai vartotojo labui perkeliama kitai šaliai. Siekiant pasinaudoti neatitikties sutarčiai prielaidos teikiama nauda, per pirmuosius dvejus metus vartotojui pakaktų tik nustatyti įrodyti, kad prekė neatitinka reikalavimų, ir jis taip pat neprivalo įrodyti, kad neatitiktis iš tikrųjų buvo atitikties nustatymui reikšmingu momentu. Siekiant didinti teisinį tikrumą, susijusį su teisių gynimo priemonėmis neatitikties sutarčiai atveju ir siekiant pašalinti vieną iš pagrindinių kliūčių, trukdančių kurti bendrąją skaitmeninę vidaus rinką, reikėtų nustatyti visiškai suderintą teisių gynimo priemonių įgyvendinimo tvarką. Visų pirma vartotojas turėtų turėti galimybę pasirinkti, ar taisyti, ar pakeisti prekę, ir tai būtų pirmoji teisių gynimo priemonė, nes tokia galimybė turėtų padėti išlaikyti sutartinius santykius ir abipusį pasitikėjimą. Be to, vartotojams suteikus galimybę reikalauti atlikti taisymo darbus, turėtų būti skatinamas tvarus vartojimas ir būtų prisidedama prie didesnio produktų patvarumo;

(27)galimybė vartotojui pasirinkti, ar taisyti, ar pakeisti prekę, turėtų būti suteikiama tik tais atvejais, kai jų pasirinkimas, palyginti su kita prieinama galimybe, būtų neproporcingas, neįmanomas arba neteisėtas. Pavyzdžiui, gali būti neproporcinga prašyti pakeisti prekes dėl nedidelio įbrėžimo, kai dėl tokio pakeitimo būtų patiriama daug išlaidų, o įbrėžimą būtų galima lengvai pašalinti;

(28)kai pardavėjas neištaisė neatitikties taisydamas arba pakeisdamas prekes nesukeldamas didelių nepatogumų vartotojui ir per protingą terminą, vartotojui turėtų būti suteikta teisė sumokėti mažesnę kainą arba nutraukti sutartį. Visų pirma bet koks prekių taisymas arba pakeitimas turi turėtų būti sėkmingai atliktas per šį protingą terminą. Protingo termino trukmė turėtų būti objektyviai įvertinama atsižvelgiant į prekių ir neatitikties pobūdį. Jeigu pasibaigus protingam terminui pardavėjas nesugebėjo sėkmingai pašalinti neatitikties, vartotojas neturėtų būti įpareigojamas leisti pardavėjui toliau bandyti ištaisyti tą pačią neatitiktį;

(29)atsižvelgiant į tai, kad teisė nutraukti sutartį dėl neatitikties yra svarbi teisių gynimo priemonė, taikoma tuomet, kai prekių pataisyti arba pakeisti neįmanoma arba to nepavyko padaryti, vartotojui taip pat turėtų būti suteikta teisė nutraukti sutartį tais atvejais, kai neatitiktis yra nedidelė. Tokia teisė būtų didelė paskata iš anksto ištaisyti visus atitikties trūkumus. Kad vartotojai galėtų veiksmingai įgyvendinti teisę nutraukti sutartį tais atvejais, kai vartotojas įsigyja įvairių prekių, o kai kurios prekės papildo pagrindinį daiktą ir vartotojas nebūtų atskirai įsigijęs tokių prekių, o neatitiktis daro poveikį pagrindiniam daiktui, vartotojas turėtų turėti teisę nutraukti sutartį ir dėl papildomų prekių, net jeigu šios atitinka sutarties reikalavimus;

(30)tais atvejais, kai vartotojas nutraukia sutartį dėl neatitikties, šioje direktyvoje turėtų būti aprašomos tik pagrindinės teisės nutraukti sutartį pasekmės ir įgyvendinimo būdai, visų pirma šalių pareiga grąžinti tai, ką gavo. Todėl pardavėjas turi turėtų būti įpareigojamas grąžinti vartotojo sumokėtą kainą, o vartotojas – grąžinti prekes;

(31)siekiant užtikrinti veiksmingą vartotojų teisę nutraukti sutartį ir išvengti nepagrįsto vartotojų praturtėjimo, vartotojo pareiga sumokėti sumažėjusią prekių vertę turėtų galioti tik tais atvejais, kai vertė sumažėja daugiau, palyginti su įprastinio naudojimo sąlygomis. Bet kuriuo atveju vartotojas neturėtų būti įpareigojamas sumokėti daugiau nei sutarta prekių kaina. Tais atvejais, kai prekių grąžinti neįmanoma dėl to, kad jos yra sunaikintos arba prarastos, vartotojas turėtų sumokėti sunaikintų prekių piniginę vertę. Vis dėlto vartotojas neturėtų būti įpareigojamas sumokėti piniginės vertės, kai prekės sunaikinamos ar prarandamos dėl prekių neatitikties sutarčiai;

(32)siekiant užtikrinti didesnį pardavėjų teisinį tikrumą ir bendrą vartotojų pasitikėjimą tarpvalstybiniais pirkimo sandoriais, būtina suderinti laikotarpį, kuriuo pardavėjas laikomas atsakingu už kiekvieną neatitiktį tuo metu, kai vartotojas fiziškai įgyja prekes. Atsižvelgiant į tai, kad dauguma valstybių narių numatė dvejų metų Direktyvos 1999/44/EB įgyvendinimo laikotarpį ir praktiškai rinkos dalyviai pripažįsta, kad tai yra protingas terminas, šis terminas turėtų būti toliau taikomas;

(33)siekiant užtikrinti didesnį vartotojų informuotumą ir lengvesnį Sąjungos vartotojų teisių, susijusių su sutarties neatitinkančiomis prekėmis, taisyklių vykdymą, šioje direktyvoje laikotarpis, per kurį prievolė įrodyti vartotojo naudai perkeliama kitai šaliai, turėtų būti suderintas su laikotarpiu, kuriuo pardavėjas laikomas atsakingu už neatitiktį;

(34)siekiant užtikrinti skaidrumą, turėtų būti nustatyti tam tikri komercinių garantijų skaidrumo aspektai. Be to, siekiant didinti teisinį tikrumą ir išvengti vartotojų klaidinimo, šioje direktyvoje turėtų būti nustatyta, kad tais atvejais, kai reklamose arba iki sutarties sudarymo pateikiamoje informacijoje nustatytos komercinės garantijos sąlygos vartotojui yra palankesnės nei garantijos pareiškime nustatytos sąlygos, pirmenybė turėtų būti teikiama palankesnėms sąlygoms. Galiausiai šioje direktyvoje turėtų būti nustatytos taisyklės dėl garantijos pareiškimo turinio ir vartotojų supažindinimo su tokiu pareiškimu tvarkos. Valstybės narės turėtų turėti galimybę laisvai nustatyti taisykles, susijusias su kitais komercinių garantijų aspektais, kurie neaptarti šioje direktyvoje, jeigu tomis taisyklėmis vartotojams nepanaikinama apsauga, kuri jiems suteikiama pagal visiškai suderintas šios direktyvos nuostatas dėl komercinių garantijų;

(35)atsižvelgiant į tai, kad pardavėjas atsako vartotojui už kiekvieną prekių neatitiktį, atsirandančią dėl pardavėjo arba trečiosios šalies veikimo arba neveikimo, yra pagrįsta manyti, kad pardavėjas galėtų siekti pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis prieš atsakingą asmenį, dalyvavusį ankstesnėse sandorių grandinės dalyse. Tačiau ši direktyva neturėtų daryti poveikio pardavėjo ir kitų sandorių grandinėje dalyvaujančių šalių sutarties laisvės principui. Išsamią informaciją apie tos teisės įgyvendinimą, visų pirma prieš ką ir kaip tokios teisių gynimo priemonės turėtų būti naudojamos, turėtų nustatyti valstybės narės;

(36)asmenims arba organizacijoms, pagal nacionalinę teisę laikomiems turinčiais teisėtą interesą apsaugoti vartotojų sutartines teises, turėtų būti suteikta teisė iškelti bylą teisme ar administracinėje institucijoje, kompetentingoje priimti sprendimą dėl skundų ar iškelti atitinkamą bylą;