C 323/4

KOMISIJOS PRANEŠIMAS

Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais aiškinimo ir taikymo gairės

(Tekstas svarbus EEE)

(2019/C 323/04)

TURINYS

ĮVADAS 5

1. NSS DIREKTYVOS TIKSLAI IR TAIKYMO SRITIS 7

1.1. NSS direktyvos tikslai 8

1.2. NSS direktyvos taikymo sritis 10

1.2.1. Sąvokos „pardavėjas ar tiekėjas“, „vartotojas“ ir „pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromos sutartys“ 10

1.2.2. Sutarčių sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi (NSS direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalys) 13

1.2.3. Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas, taikoma išimtis (NSS direktyvos 1 straipsnio 2 dalis) 14

1.2.4. Sąveika su kitais ES teisės aktais 15

1.2.5. NSS direktyvos taikymas trečiosiose šalyse įsteigtiems prekybininkams 17

2. RYŠYS SU NACIONALINE TEISE, ĮSKAITANT MINIMALŲ SUDERINIMĄ 17

2.1. Minimalus derinimas ir taikymo srities išplėtimas (NSS direktyvos 8 ir 8a straipsniai), įskaitant nacionalinių aukščiausiųjų teismų vaidmenį 18

2.2. Kitos nacionalinės teisės nuostatos 19

3. BENDRIEJI NESĄŽININGUMO VERTINIMO KRITERIJAI IR SKAIDRUMO REIKALAVIMAI 20

3.1. Nesąžiningumas ir skaidrumas bendrąja prasme 20

3.2. Sutarties sąlygos, susijusios su pagrindiniu sutarties dalyku ir su kaina bei atlygiu (NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalis) 23

3.2.1. Su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu susijusios sutarties sąlygos 23

3.2.2. Sutarties sąlygos, susijusios su kaina ir atlygiu 24

3.3. Skaidrumo reikalavimai 25

3.3.1. Skaidrumo reikalavimai pagal NSS direktyvą 25

3.3.2. Skaidrumo reikalavimai, kylantys iš kitų ES aktų 28

3.4. Nesąžiningumo vertinimas pagal NSS direktyvos 3 straipsnį ir 4 straipsnio 1 dalį 29

3.4.1. Vertinimo pagal 3 straipsnio 1 dalį ir 4 straipsnio 1 dalį sistema 29

3.4.2. Įstatymų nuostatų aktualumas ir neatitikimo reikšmė 31

3.4.3. Sankcijos arba pasekmės, atsirandančios dėl to, kad vartotojas nesilaiko sutartinių įsipareigojimų 32

3.4.4. Galimas kainos ar atlygio nesąžiningumas 33

3.4.5. Aplinkybės sutarties sudarymo metu 33

3.4.6. Skaidrumo trūkumas dėl sutarties sąlygų nesąžiningumo 34

3.4.7. NSS direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodyto priedo vaidmuo 35

4. NEPRIVALOMASIS NESĄŽININGŲ SUTARČIŲ SĄLYGŲ POBŪDIS (NSS DIREKTYVOS 6 STRAIPSNIO 1 DALIS) 37

4.1. NSS direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pobūdis ir vaidmuo apsaugant nuo nesąžiningų sutarčių sąlygų 37

4.2. „Neprivalomų vartotojui“ sąlygų teisinės pasekmės 38

4.3. Nesąžiningų sutarties sąlygų poveikis šalių teisėms ir pareigoms 39

4.3.1. Principas: nesąžiningos sutarties sąlygos turi būti panaikintos ir negali būti peržiūrėtos 39

4.3.2. Išimtis: sutarčių spragų pildymas, siekiant išvengti negaliojimo 41

4.3.3. Dispozityvių nuostatų taikymas kitais atvejais 43

4.3.4. Galimas nesąžiningų sutarties sąlygų taikymas nepaisant jų nesąžiningumo? 43

4.4. Pranašumų, gautų dėl nesąžiningų sutarties sąlygų, grąžinimas 43

5. TEISIŲ GYNIMO PRIEMONĖS IR PROCEDŪRINĖS GARANTIJOS, REIKALAUJAMOS PAGAL NSS DIREKTYVOS 6 STRAIPSNIO 1 DALĮ IR 7 STRAIPSNIO 1 DALĮ 44

5.1. NSS direktyvos 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies reikšmė lygiavertiškumo ir veiksmingumo principams bendrąja prasme 44

5.2. Nesąžiningų sutarčių sąlygų ex officio kontrolės principas 48

5.2.1. Ryšys tarp 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies 48

5.2.2. Ryšys su civilinio proceso principais 48

5.2.3. Ex officio kontrolė ir bendrinis vartotojų pasyvumas 49

5.3. Pareigos, kylančios iš lygiavertiškumo principo 49

5.3.1. Nesąžiningų sutarčių sąlygų ex officio kontrolė 49

5.3.2. Kitos pareigos, kylančios iš lygiavertiškumo principo 50

5.4. Ex officio vertinimas ir teisių gynimo priemonių veiksmingumas 50

5.4.1. Taikytinas vertinimas 50

5.4.2. Teisių gynimo priemonių veiksmingumui svarbūs veiksniai 52

5.5. Ką reiškia ex officio kontrolė? 58

5.5.1. Pagrindiniai įsipareigojimai 58

5.5.2. Vertintini aspektai 58

5.5.3. Reikalingų teisinių ir faktinių aplinkybių buvimas 59

5.5.4. Nesąžiningumo įvertinimo išvados 61

5.6. Ex officio kontrolės, veiksmingumo ir lygiavertiškumo poveikis nacionaliniam procedūros reglamentui 61

5.7. Nesąžiningų sutarčių sąlygų ex officio kontrolės ir neteisminis procesas 62

6. SU KOLEKTYVINIAIS VARTOTOJŲ INTERESAIS SUSIJĘ PAŽEIDIMAI (NSS DIREKTYVOS 7 STRAIPSNIO 2 IR 3 DALYS) 63

I PRIEDAS. Šiame pranešime minimų Teisingumo Teismo bylų sąrašas 65

II PRIEDAS. Pranešimų pagal NSS direktyvos 8a straipsnį apžvalga 90

ĮVADAS

Tarybos direktyva 93/13/EEB (1) yra principais pagrįsta direktyva. Ja vartotojai saugomi nuo nesąžiningų sąlygų visų rūšių sutartyse, kuriose apibrėžiami įmonių santykiai su vartotojais. Todėl ši direktyva yra pagrindinė priemonė siekiant sąžiningumo vidaus rinkoje.

Prieš 26 metus priėmus NSS direktyvą, ji buvo aiškinama daugeliu Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau – Teisingumo Teismo) sprendimų, visų pirma prejudiciniais sprendimais, kuriais Teisingumo Teismas toliau tobulino daugelį NSS direktyvoje nustatytų bendrųjų principų. Teisingumo Teismo aiškinimas neapsiriboja tik sutarties sąlygų esminio įvertinimo kriterijais ir pasekmėmis, kurios atsiranda dėl nesąžiningų sutarties sąlygų; jis taip pat turi įtakos nacionaliniam procedūros reglamentui tiek, kiek jis susijęs su veiksminga apsauga nuo nesąžiningų sutarties sąlygų.

Atliekant 2017 m. vartotojų ir rinkodaros teisės tinkamumo patikrą (2), buvo atliktas ir išsamus NSS direktyva vertinimas. Atlikus patikrą buvo nustatyta, kad NSS direktyvoje išdėstytas principais pagrįstas požiūris yra veiksmingas ir padeda užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį. Tačiau atlikus vertinimą taip pat nustatytas nepakankamas aiškumas dėl šios direktyvos aiškinimo ir taikymo, susijusių, pavyzdžiui, su: i) kainų ir pagrindinio dalyko sąlygų išimčių taikymo sritimi; ii) neprivalomojo pobūdžio nesąžiningų sutarties sąlygų teisinėmis pasekmėmis ir iii) nacionalinių teismų pareiga aktyviai dalyvauti taikant NSS direktyvą atskirose bylose. Todėl, tinkamumo patikros ataskaitoje rekomenduojama spręsti šiuos klausimus konkrečiomis Komisijos gairėmis.

Atsižvelgiant į šias aplinkybes, 2018 m. balandžio 11 d. Komisijos pasiūlyme (3), kuriuo iš dalies keičiamos kelios vartotojų apsaugos direktyvos, NSS direktyvos daliniu pakeitimu tik pasiūlyta įtraukti nuostatą dėl sankcijų. Kartu 2018 m. balandžio 11 d. Komisijos komunikate „Naujos galimybės vartotojams“ (4) buvo paskelbta, kad 2019 m. Komisija parengs gaires dėl NSS direktyvos, siekiant atsakyti į klausimus, kurie iškilo taikant minėtą direktyvą.

Pagrindinis šio gairių pranešimo (toliau – šis pranešimas) tikslas – struktūruotai pristatyti Teisingumo Teismo pateiktą pagrindinių NSS direktyvos sąvokų ir nuostatų aiškinimą, atsižvelgiant į konkrečias valstybių narių teismuose nagrinėjamas bylas. Taip Komisija siekia didinti visų suinteresuotųjų šalių, pvz., vartotojų, įmonių, valstybių narių valdžios institucijų, įskaitant nacionalinius teismus, ir teisės specialistų visoje ES informuotumą apie teismų praktiką ir sudaryti sąlygas ją taikyti praktiškai.

Nors NSS direktyva buvo pasiektas aukštas vartotojų apsaugos lygis ir suderintos pagrindinės sąvokos, susijusios su apsauga nuo nesąžiningų sutarties sąlygų vidaus rinkoje, rinkos dalyviai ir teisės specialistai taip pat turės atsižvelgti į valstybių narių specifinius ypatumus. Tokie specifiniai ypatumai gali būti susiję su platesne teisės nuostatų, kuriomis NSS direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, taikymo sritimi arba su išsamesnėmis ar griežtesnėmis taisyklėmis dėl nesąžiningų sutarties sąlygų. Paminėtini pavyzdžiai yra sutarčių sąlygų, kurios visada laikomos nesąžiningomis, juodasis sąrašas, sutarčių sąlygų, kurios numanomai yra nesąžiningos, sąrašai, taip pat sutarčių sąlygų, dėl kurių buvo atskirai derėtasi, vertinimas, sutarčių sąlygų, kuriomis apibrėžiamas pagrindinis dalykas arba kainos ar atlygio adekvatumas, nesąžiningumo vertinimas, net jei tokios sąlygos yra skaidrios. Taip pat gali būti taikomi ne tokie griežti reikalavimai pripažinti sutarties sąlygą nesąžininga pagal bendrą nesąžiningumo nuostatą, pavyzdžiui, kai teisės nuostatomis, kuriomis direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, nereikalaujama, kad šalių teisių ir pareigų pusiausvyros sutrikdymas būtų reikšmingas arba kad šalių teisių ir pareigų pusiausvyros sutrikdymas pažeistų sąžiningumo reikalavimą. Tokios taisyklės iš esmės gali būti įgyvendintos minimaliai suderinus NSS direktyvos 8 straipsnyje numatytą nuostatą (5). Šio pranešimo II priede apžvelgiami valstybių narių pranešimai, pateikti pagal NSS direktyvos 8a straipsnį (6), kurie atspindi nukrypimus nuo NSS direktyvos.

Šis pranešimas grindžiamas NSS direktyvoje apibrėžtu minimaliu standartu, todėl jame negalima pateikti išsamios NSS direktyvos taikymo atskirose ES valstybėse narėse apžvalgos, įskaitant nacionalinių teismų ir kitų kompetentingų institucijų sprendimus dėl konkrečių sutarčių sąlygų vertinimo. Be skirtingų valstybių narių turimų informacijos šaltinių, informacija apie teisės nuostatas, kuriomis NSS direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, teismų praktiką ir teisinę literatūrą paskelbta vartotojų teisės duomenų bazėje, kuri prieinama Europos e. teisingumo portale (7).

Jei nenurodyta kitaip, šiame pranešime nurodyti straipsniai yra NSS direktyvos straipsniai. Kai vartojama sąvoka „sutarties sąlyga“ arba „sąlyga“, ji reiškia „sutarties sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi“, kaip apibrėžta NSS direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje. Kitokiu šriftu paryškintos NSS direktyvos teksto arba Teisingumo Teismo sprendimų citatos taip išskirtos Komisijos iniciatyva.

Šio pranešimo 1 skirsnyje nurodyti NSS direktyvos tikslai ir taikymo sritis, o 2 skirsnyje dėmesys skiriamas minimalaus derinimo principui ir bendrajai sąsajai su nacionaline teise. 3 skirsnyje aptariamas sutarties sąlygų skaidrumo ir (ne)sąžiningumo vertinimas pagal 3, 4 ir 5 straipsnius. 4 skirsnyje paaiškinamas nesąžiningų sutarties sąlygų poveikis šalių teisėms ir pareigoms pagal 6 straipsnio 1 dalį. 5 skirsnyje išsamiai aprašomi sutarties sąlygų vertinimo procedūriniai reikalavimai, įskaitant nacionalinių teismų pareigą aktyviai dalyvauti vertinant sutarties sąlygas. Galiausiai 6 skirsnyje aptariami atitinkami teisminio uždraudimo procedūros ypatumai.

Teisingumo Teismo parengti principai, susiję su procedūrinėmis garantijomis pagal NSS direktyvą, įskaitant ex officio kontrolės principą, mutatis mutandis taikomi ir kitiems ES vartotojų teisės aktams (8). Be to, šiame pranešime atsižvelgiama į konkrečius sprendimus, susijusius su kitomis vartotojų apsaugos direktyvomis, jei jie yra svarbūs taikant NSS direktyvą.

Nors prejudiciniai sprendimai yra skirti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir nacionaliniams teismams, kurie privalo juos taikyti tiesiogiai, jie susiję su visomis nesąžiningas sutarties sąlygas nagrinėjančiomis nacionalinėmis institucijomis, įskaitant už NSS direktyvos vykdymą atsakingas administracines institucijas ir už teisės aktų projektų teikimą atsakingas ministerijas. Atsižvelgdamos į Teisingumo Teismo aiškinimą, valstybės narės turi išnagrinėti, kokiu mastu jų taisyklės ir praktika atitinka NSS direktyvą, ir prireikus nustatyti atitikties gerinimo galimybes, kad vartotojai būtų veiksmingai apsaugoti nuo nesąžiningų sutarties sąlygų.

Šis pranešimas skirtas ES valstybėms narėms, Islandijai, Lichtenšteinui ir Norvegijai – šalims, pasirašiusioms Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimą (9). Todėl, kai jame minima ES, Sąjunga arba bendroji rinka, reikėtų suprasti, kad turima omenyje EEE arba EEE rinka. Tai yra rekomendacinis dokumentas, nes teisinę galią turi tik pačių ES teisės aktų tekstai. Bet koks autoritetingas įstatymo aiškinimas turi būti grindžiamas Direktyvos 93/13/EEB tekstu ir Teisingumo Teismo sprendimų (10) dabartine formuluote ir galima formuluote ateityje. Šiame pranešime atsižvelgiama į Teisingumo Teismo sprendimus, paskelbtus iki 2019 m. gegužės 31 d., ir jis negali iš anksto nulemti tolesnių Teisingumo Teismo praktikos pokyčių. Šiame pranešime išreikštas požiūris negali iš anksto nulemti Europos Komisijos pozicijos būsimose Teisingumo Teismo bylose. Šiame pranešime pateikta informacija yra bendro pobūdžio ir nėra skirta konkrečiam asmeniui ar subjektui. Nei Europos Komisija, nei joks asmuo, veikiantis Komisijos vardu, nėra atsakingas už tai, kaip toliau nurodyta informacija gali būti panaudota.

1. NSS DIREKTYVOS TIKSLAI IR TAIKYMO SRITIS

1 straipsnis 1. Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse. 2. Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Bendrija, nuostatas ar principus, ypač transporto srityje, šios direktyvos nuostatos nėra taikomos. 2 straipsnis Šioje direktyvoje: a) nesąžiningos sąlygos – tai 3 straipsnyje apibrėžtos sutarčių sąlygos; b) vartotojas – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija; c) pardavėjas ar tiekėjas – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva veikia […] savo verslo, prekybos ar profesijos [tikslais], nesvarbu ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė. 3 straipsnio 1 ir 2 dalys 1. Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai. 2. Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju. Faktas, kad buvo atskirai derėtasi dėl tam tikrų sąlygos aspektų arba vienos konkrečios sąlygos, neužkerta kelio šį straipsnį taikyti likusiai sutarties daliai, jeigu bendrai įvertinus sutartį paaiškėja, jog tai vis dėlto yra iš anksto suformuluota tipinė sutartis. Tuo atveju, kai bet kuris pardavėjas ar tiekėjas tvirtina, kad dėl tipinės sąlygos buvo atskirai derėtasi, jam tenka to įrodinėjimo pareiga. 6 konstatuojamoji dalis kadangi, siekiant palengvinti vidaus rinkos sukūrimą bei apsaugoti pilietį kaip vartotoją, įsigyjant prekes ar paslaugas pagal sutartis, kurioms taikomi kitų valstybių narių įstatymai, būtina iš šių sutarčių pašalinti nesąžiningas sąlygas; 9 konstatuojamoji dalis kadangi pagal principą, išdėstytą tekste su antrašte „Vartotojų ekonominių interesų apsauga“, kaip nurodyta tose programose: „asmenys, įsigyjantys prekes ir paslaugas, turi būti apsaugoti nuo pardavėjo ar tiekėjo piktnaudžiavimo savo galia, ypač nuo vienašalių tipinių sutarčių ir nuo esminių teisių nesąžiningo neįtraukimo į sutartis“; 10 konstatuojamoji dalis kadangi vartotojo apsauga būtų veiksmingesnė priėmus vienodas teisės normas nesąžiningų sąlygų atžvilgiu; kadangi tos normos turėtų būti taikomos visoms pardavėjų ar tiekėjų su vartotojais sudaromoms sutartims; kadangi todėl, inter alia, darbo sutartys, sutartys susijusios su teisėmis į paveldėjimą, sutartys susijusios su teisėmis pagal šeimos teisę ir bendrovių inkorporavimo ar organizavimo sutartys arba ūkinių bendrijų sutartys neturi būti įtrauktos į šią direktyvą; 11 konstatuojamoji dalis kadangi ir žodžiu, ir raštu sudaromos sutartys turi vienodai apsaugoti vartotoją, nepriklausomai nuo to, ar raštu sudaromų sutarčių atveju jų sąlygos išdėstomos viename ar keliuose dokumentuose; 13 konstatuojamoji dalis […] kadangi tuo požiūriu 1 straipsnio 2 dalyje pateikiama formuluotė „įstatymų ar kitų teisės aktų privalomosios nuostatos“ numato ir normas, kurios pagal įstatymą yra taikomos susitariančioms šalims, jei nebuvo susitarta kitaip;

1.1. NSS direktyvos tikslai

NSS direktyva siekiama suderinti nacionalinius teisės aktus, kad būtų padidinta vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse.

Todėl NSS direktyva siekiama dviejų tikslų:

— veiksmingai apsaugoti vartotojus, kurie paprastai yra silpnesnioji sutarties šalis, nuo nesąžiningų sutarčių sąlygų, kurias naudoja pardavėjas ar tiekėjas ir dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, ir

— prisidėti prie vidaus rinkos kūrimo minimaliai suderinus nacionalines taisykles, susijusias su tokia apsauga.

Teisingumo Teismas (11) pabrėžė NSS direktyvos vaidmenį bendrų ES tikslų atžvilgiu, teigdamas, kad

„[…] Be to, svarbu pabrėžti, jog remiantis šia Teisingumo Teismo praktika visa ši direktyva pagal EB 3 straipsnio 1 dalies t punktą yra būtina priemonė Europos bendrijos nustatytoms užduotims vykdyti ir būtent gyvenimo lygiui ir kokybei kelti visoje Bendrijoje […] (12).“

Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas kartotinai priskyrė apsaugą pagal NSS direktyvą „viešajam interesui“ (13). Remiantis Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (toliau – SESV) (14) 114 straipsniu, kuris yra NSS direktyvos teisinis pagrindas, taip pat remiantis SESV 169 straipsniu ir ES pagrindinių teisių chartijos (15) 38 straipsniu, NSS direktyva užtikrina aukštą vartotojų apsaugos lygį.

Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką (16) Direktyvoje 93/13/EEB nustatyta apsaugos sistema pagrįsta

„[…] mintimi […], kad vartotojas yra mažiau palankioje padėtyje nei pardavėjas ar tiekėjas tiek dėl galimybių derėtis, tiek informacijos lygio, tai reiškia, kad vartotojas turi sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto nustatytomis sąlygomis ir neturi galimybės daryti įtaką jų turiniui[…].“

Taip NSS direktyva siekiama išspręsti šalių nelygybės atvejus, susijusius su sutarties sąlygomis, kai tokia nelygybė kyla dėl informuotumo ir techninių kompetencijų nesimetriškumo (17) arba galimybių derėtis (18) dėl sutarties sąlygų.

Visų pirma, akcentuojant neprivalomą nesąžiningų sutarčių sąlygų pobūdį (pagal 6 straipsnio 1 dalį), NSS direktyva siekiama sukurti realią pusiausvyrą (19) tarp sutarties šalių, išvengiant pusiausvyros pažeidimo dėl nesąžiningų sutarčių sąlygų (20), kad būtų kompensuojama mažiau palanki vartotojų padėtis (21).

Be to, NSS direktyva siekiama atgrasyti pardavėjus ar tiekėjus ateityje naudoti nesąžiningas sąlygas (22). Komisija primena, kad savo 2000 m. NSS direktyvos įgyvendinimo ataskaitoje (23) ji pabrėžė, kad nesąžiningų sutarčių sąlygų naudojimas daro neigiamą poveikį visai ES teisinei ir ekonominei tvarkai, ir akcentavo, kad NSS direktyvos svarba yra didesnė nei vien siekis apsaugoti pavienius vartotojus, kuriems tiesiogiai taikomos nesąžiningos sutarčių sąlygos.

1.2. NSS direktyvos taikymo sritis

1.2.1. Sąvokos „pardavėjas ar tiekėjas“, „vartotojas“ ir „pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromos sutartys“

Kaip nurodyta NSS direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, NSS direktyva taikoma „pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromoms sutartims“.

Kad sutarčiai būtų taikoma NSS direktyva, viena iš sutarties šalių turi būti pardavėjas ar tiekėjas (pagal 2 straipsnio c punkto apibrėžtį), o kita šalis – vartotojas (24) (pagal 2 straipsnio b punkto apibrėžtį). Ši taikymo sritis nepažeidžia to, kad valstybėms narėms a priori nedraudžiama išplėsti teisės nuostatų, kuriomis NSS direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, taikymo srities ir taikyti jas kitokioms sutartims, pavyzdžiui, sudaromoms dviejų pardavėjų ar tiekėjų arba tarp dviejų vartotojų.

1.2.1.1. „Pardavėjo ar tiekėjo“ ir „vartotojo“ apibrėžtys

Vartotojai yra fiziniai asmenys (pagal 2 straipsnio b punktą), o pardavėjas ar tiekėjas gali būti fizinis ar juridinis asmuo (pagal 2 straipsnio c punktą).

Siekiant nustatyti, ar konkretus asmuo yra pardavėjas ar tiekėjas ar vartotojas, svarbu apsvarstyti nagrinėjamos sutarties šalių galių pusiausvyrą. Tipiniai veiksniai yra informuotumo, techninių kompetencijų ir patirties nesimetriškumas arba galimybės derėtis. Sąvokos „pardavėjas ar tiekėjas“ ir „vartotojas“ yra funkcinės koncepcijos , pagrįstos šalių vaidmeniu nagrinėjamoje sutartyje. Tuo pat metu „vartotojo“ sąvoka yra objektyvi ir nurodo paprastai mažiau palankią vartotojo padėtį nei pardavėjo ar tiekėjo; tai reiškia, kad nepaisant konkretaus vartotojo didesnių žinių ir patirties, jis gali būti laikomas „vartotoju“, kaip tai suprantama pagal NSS direktyvą (25).

Teisingumo Teismas šiuos funkcinius ryšius paaiškino taip (26):

„53 Taigi, sutartys, kurioms taikoma ši direktyva, joje apibrėžiamos remiantis jas sudarančių asmenų statusu pagal tai, ar jie veikia verslo, prekybos arba profesijos tikslais, ar ne […] ( 27 ) .“ „55 [Iš to matyti], kad sąvoka „pardavėjas ar tiekėjas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio c punktą, yra funkcinė sąvoka, dėl kurios reikia įvertinti, ar sutartiniai santykiai priskirtini prie veiklos, kurią asmuo vykdo profesiniais tikslais […] ( 28 ) .“

Siekiant nustatyti, ar fizinis asmuo, kuris verčiasi verslu, prekyba ar profesija, yra pardavėjas ar tiekėjas ar vartotojas, svarbu nustatyti, ar nagrinėjama sutartis susijusi su viena iš šių veiklos rūšių.

Nepaisant tam tikrų NSS direktyvos 2 straipsnio c punkte apibrėžtos „pardavėjo ar tiekėjo“ sąvokos kalbinių versijų skirtumų (29), ši sąvoka turi būti aiškinama vienodai (30), atsižvelgiant į direktyvos tikslus (31). Tai reiškia, kad griežtesnė terminologija, vartojama tam tikrų kalbų NSS direktyvos versijose ir teisės nuostatose, kuriomis direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, negali apriboti sutarčių, kurioms taikoma NSS direktyva, rūšių, taigi ir jos apsaugos taikymo srities (32). Iš tiesų, pagal 2 straipsnio c punktą sąvoka „pardavėjas ar tiekėjas“ turi būti aiškinama taip pat kaip sąvoka „prekiautojas“ kitose vartotojų apsaugos direktyvose, o teismų praktika, susijusi su kitose direktyvose vartojamomis sąvokomis „prekiautojas“ ir „vartotojas“, taip pat galioja NSS direktyvai (33).

Teisingumo Teismas (34) nurodė, kad 2 straipsnio c punkte apibrėžta „pardavėjo ar tiekėjo“ sąvoka turi būti aiškinama plačiai:

„47 Kaip numatyta Direktyvos 93/13 2 straipsnio c punkte, „pardavėjas ar tiekėjas“ yra bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma Direktyva 93/13, veikia savo verslo, prekybos ar profesijos tikslais, nesvarbu, ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė. 48 Iš tos pačios nuostatos matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas „pardavėjo ar tiekėjo“ sąvoką apibrėžė plačiai […] ( 35 ) .“

Todėl bet kuris fizinis ar juridinis asmuo yra pardavėjas ar tiekėjas, kai sutartis susijusi su jų profesine veikla, nesvarbu, ar tokia veikla siekiama privataus ar viešojo intereso užduočių (36), ar jos subjektams suteikiamas viešosios teisės statusas (37). Organizacijos ar įstaigos, vykdančios viešojo intereso užduotį arba siekiančios labdaros ar etikos tikslų, bus laikomos pardavėjais ar tiekėjais, kai sutartys sudaromos dėl produktų pardavimo ar bet kokių paslaugų teikimo vartotojams. Šiuo požiūriu nėra svarbu, ar veikla vykdoma nesiekiant pelno. Teisingumo Teismo teigimu (38),

„Darytina išvada, kad pagal Direktyvos 93/13 2 straipsnio c punktą iš jos taikymo srities nepašalinami nei bendrojo intereso užduotį vykdantys subjektai, nei viešosios teisės suteikiamą statusą turintys subjektai […] (39). Be to, […], kadangi visuomeninio pobūdžio ir bendrojo intereso užduotys neretai vykdomos nesiekiant pelno, tai, ar subjektas siekia pelno, ar ne, apibrėžiant sąvoką „pardavėjas ar tiekėjas“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, nėra svarbu.“

Tai reiškia, kad į taikymo sritį bus įtrauktos ir, pavyzdžiui, sutartys, susijusios su sveikatos ir priežiūros paslaugomis, neatsižvelgiant į paslaugų teikėjo teisinį statusą.

Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad pripažįstant asmenį „pardavėju ar tiekėju“nebūtina, kad sutartis būtų sudaryta dėl asmens pagrindinės veiklos, ir todėl ji galėtų būti susijusi su papildoma ar pagalbine veikla (40). Todėl, pavyzdžiui, darbuotojams siūloma bendrovės paskola (41) arba studentui suteikta švietimo įstaigos paskola (42) taip pat gali būti įtraukta į taikymo sritį.

Apibendrinant pažymėtina, kad nustatant, ar asmuo gali būti laikomas „pardavėju ar tiekėju“ arba „vartotoju“, būtina įvertinti konkrečią nagrinėjamą sutartį kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į nagrinėjamos sutarties pobūdį ir paskirtį, ir į tai, kad NSS direktyva siekiama apsaugoti vartotojus kaip paprastai silpnesniąją šalį.

Tai reiškia, kad sudarydamas tam tikras sutartis atitinkamas fizinis asmuo gali būti „pardavėjas ar tiekėjas“, pvz., advokatas, sudarantis sutartį dėl teisinių paslaugų (43), o sudarydamas kitas sutartis, pvz., dėl paskolos privatiems tikslams, – „vartotojas“ (44). Šiuo požiūriu Teisingumo Teismas (45) nustatė:

„Tokiu atveju, net jei būtų manoma, kad advokatas turi aukšto lygio specialių žinių [… (46)], tai neleidžia preziumuoti, kad santykiuose su pardavėju arba tiekėju jis nėra silpnesnioji šalis. […] palyginti su pardavėju ar tiekėju, mažiau palanki vartotojo padėtis, kurią siekiama kompensuoti Direktyvoje 93/13 nustatyta apsaugos sistema, susijusi tiek su vartotojo turima informacija, tiek su jo galimybėmis derėtis esant pardavėjo ar tiekėjo iš anksto parengtoms sąlygoms, kurių turiniui šis vartotojas negali daryti įtakos.“

Be to, fizinis asmuo, veikdamas pagal pagalbinę sutartį, kaip dviejų komercinių subjektų sudarytos sutarties laiduotojas, turi būti laikomas vartotoju, jei tas asmuo veikė siekdamas tikslų, nesusijusių su jo vykdoma prekyba, verslu ar profesija, ir neturi jokių funkcinių ryšių su besiskolinančia bendrove. Funkciniai ryšiai, pavyzdžiui, gali būti nustatyti, jei minėtasis asmuo yra tos bendrovės direktorius arba valdo reikšmingą jos akcijų dalį (47).

1.2.1.2. Pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromos sutartys

Jei viena sutarties šalis yra pardavėjas ar tiekėjas, o kita šalis – vartotojas, tokiai sutarčiai taikoma NSS direktyva, kaip tai suprantama pagal 10 konstatuojamosios dalies antrą sakinį. 10 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad NSS direktyva taikoma visoms pardavėjų ar tiekėjų su vartotojais sudaromoms sutartims.

Tai reiškia, kad NSS direktyva taikoma visoms prekių pirkimo ir paslaugų teikimo sutartims, o Teisingumo Teismas paaiškino, kad NSS direktyva turi būti taikoma „visuose ekonominės veiklos sektoriuose“ (48).

Be to, 10 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad, inter alia, darbo sutartys, sutartys susijusios su teisėmis į paveldėjimą, sutartys susijusios su teisėmis pagal šeimos teisę ir bendrovių inkorporavimo ar organizavimo sutartys arba ūkinių bendrijų sutartys (49)„neturi būti įtrauktos“ į šią direktyvą. Atsižvelgiant į direktyvos taikymo srities išimtis, tokie pavyzdžiai (50) turės būti aiškinami siaurai (51).

NSS direktyvoje nereikalaujama, kad vartotojas už prekę ar paslaugą būtinai turi sumokėti piniginį atlygį. Teisingumo Teismo nuomone, piniginis atlygis nėra privalomas. Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas (52) nusprendė, kad fiziniai asmenys, laiduojantys už kitai šaliai suteiktą paskolą, gali būti apsaugoti pagal NSS direktyvą, net jei laidavimo sutartyje nenumatytas joks piniginis atlygis už konkrečią paslaugą. Todėl NSS direktyva taip pat turi būti taikoma tarp vartotojų ir socialinės žiniasklaidos paslaugų teikėjų sudarytoms sutartims, neatsižvelgiant į tai, ar vartotojai turi sumokėti konkrečią pinigų sumą, ar atlygis už paslaugas yra vartotojų sukurtas turinys ir profiliavimas (53).

Jei pardavėjas ar tiekėjas ir vartotojas sudaro pagalbinę sutartį, pavyzdžiui, laidavimo sutartį, tokiai sutarčiai taikoma NSS direktyva, net jei pagrindinę sutartį, pvz., paskolos sutartį, sudaro dvi komercinės bendrovės ir todėl ji nėra įtraukta į direktyvos taikymo sritį (54).

Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl kelių konkrečių atvejų, kai nacionaliniai teismai abejojo dėl atitinkamos sutarties klasifikavimo, ir išaiškino, kad NSS direktyva aprėpia šias sutarčių rūšis:

— gyvenamosios patalpos nuomos sutartis, sudarytas tarp profesinę veiklą vykdančio nuomotojo ir su profesine veikla nesusijusiais tikslais veikiančio nuomininko (55),

— teisinių paslaugų sutartis (56),

— hipoteka užtikrintos paskolos sutartį, kurią advokatas sudarė privačiais tikslais (57),

— sutartį, kurią sudarė laisvoji švietimo įstaiga, pagal kurią ji susitarė su viena iš savo studenčių dėl šios studentės mokėtinų sumų, susijusių su studijų mokesčiu ir studijų kelionės išlaidomis, mokėjimo būdo (58),

— laidavimo sutartį ar garantijos sutartį, sudarytą kredito įstaigos su fiziniu asmeniu siekiant užtikrinti įsipareigojimų, kuriuos pagal kredito sutartį prisiėmė komercinė bendrovė šiai kredito įstaigai, įvykdymą, kai laiduotojas veikė siekdamas tikslų, nesusijusių su jo vykdoma prekyba, verslu ar profesija, ir neturi jokių funkcinių ryšių su minėta bendrove (59),

— hipotekos paskolą, kurią darbdavys suteikė įmonės darbuotojui ir jo sutuoktinei privačiais tikslais (60).

1.2.2. Sutarčių sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi (NSS direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalys) (61)

Pagal 2 straipsnio a punktą ir 3 straipsnio 1 dalį NSS direktyva taikoma tik toms sutarčių sąlygoms, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi. 3 straipsnio 2 dalyje numatytos konkrečios prielaidos ir nuostatos dėl įrodinėjimo pareigos, siekiant įrodyti, ar dėl atitinkamos sutarties sąlygos buvo atskirai derėtasi. Kaip ir 9 ir 11 konstatuojamosiose dalyse, 3 straipsnio 2 dalyje taip pat pateikti sutarčių sąlygų, kurioms taikoma direktyva, pavyzdžiai. Paprastai, bet ne išimtinai, į direktyvos taikymo sritį patenka standartinės (62), tipinės (63) arba iš anksto suformuluotos (64) sutarties sąlygos, kurios dažnai aptinkamos vadinamosiose bendrosiose sąlygose.

Nėra svarbu, kokia forma pateiktos sąlygos, pvz., spausdintinės, pateiktos internete ar ne, užrašytos ranka ar net įvardytos žodžiu (65), kokiu būdu sudaryta sutartis, pvz., privačiai arba patvirtinta notaro, kurioje sutarties dalyje išdėstytos sąlygos, taip pat ar sąlygos išdėstomos viename ar keliuose dokumentuose. Lemiamas dalykas yra tas, kad jomis apibrėžiamos šalių teises ir pareigos ir kad dėl konkrečios (-ų) sąlygos (-ų) nebuvo atskirai derėtasi.

Tai, ar buvo atskirai derėtasi dėl tam tikros vienos sutarties sąlygos, yra faktinės aplinkybės, kurias turi įvertinti nacionaliniai teismai. Remiantis 3 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa, jeigu sutarties sąlyga buvo „parengta iš anksto“, pavyzdžiui, „iš anksto suformuluotos tipinės sutarties“ atveju, „visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi“. 3 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje nurodoma, kad kai pardavėjas ar tiekėjas tvirtina, kad dėl „tipinės sąlygos“ buvo atskirai derėtasi, jam tenka to įrodinėjimo pareiga. Pagal 3 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, jei buvo atskirai derėtasi dėl tam tikrų sąlygos aspektų arba vienos konkrečios sąlygos, tai nereiškia, kad buvo atskirai derėtasi dėl kitų sutarties sąlygų. Vartotojo parašas, kuriuo patvirtinta sutartis ar atskiri jos straipsniai, jokiu būdu nenurodo, kad dėl sutarties sąlygų buvo atskirai derėtasi.

Teisingumo Teismas gali pateikti tolesnes šio kriterijaus ir „derybų“ sampratos aiškinimo rekomendacijas (66).

Kai šiame pranešime minimos „nesąžiningos sutarčių sąlygos“ arba „sutarčių sąlygos“, tokios nuorodos yra susijusios su „sutarčių sąlygomis, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi“, net jei žodžiai „nebuvo atskirai derėtasi“ nekartojami. Tai nepažeidžia to, kad kai kuriose valstybėse narėse NSS direktyvos apsauga taikoma ir toms sutarčių sąlygoms, dėl kurių buvo atskirai derėtasi (67).

1.2.3. Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas, taikoma išimtis (NSS direktyvos 1 straipsnio 2 dalis)

1 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas ir tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės ar Sąjunga, nuostatas ar principus, NSS direktyvos nuostatos netaikomos. Teisingumo Teismas (68) pabrėžė, kad 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta išimtis, kuria apribojama vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų, turi būti aiškinama siaurai:

„[…] nacionalinis teismas turi atsižvelgti į tai, kad minėtos direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta išimtis, atsižvelgiant į tos pačios direktyvos tikslą – būtent apsaugoti vartotojus nuo nesąžiningų sąlygų taikymo jų su komercinės veiklos vykdytojais sudaromose sutartyse, turi būti aiškinama siaurai […] (69).“

Norint atmesti vertinimo pagal NSS direktyvą būtinybę, reikia nustatyti, kad sutarties sąlyga atspindi įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąją nuostatą.

Taikant 1 straipsnio 2 dalį ir laikantis 13 konstatuojamosios dalies, nuostata yra privalomoji, jei

— ji taikoma susitariančiosioms šalims, nepaisant jų pasirinkimo,

— taip pat tais atvejais, kai ji yra papildomo pobūdžio ir todėl įprastai taikoma susitariančioms šalims, t. y. jeigu nebuvo susitarta kitaip (70).

Tokiais atvejais NSS direktyvos taikymo išimtis grindžiama tuo, kad

„[…] galima daryti pagrįstą prielaidą, jog nacionalinės teisės aktų leidėjas yra užtikrinęs visų sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą (71).“

Iš esmės ji taikoma ir tada, kai sudarius sutartį priimama privalomoji nuostata ir nustatoma tvarka, pakeičianti nesąžiningą sutarties sąlygą (72).

Tuo pat metu 1 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis turi būti griežtai apribota tokiomis privalomosiomis taisyklėmis reglamentuojamu klausimu (73). Be to, privalomosios nacionalinės teisės taisyklės, taikomos tam tikroms klientų grupėms, nėra lygiavertės privalomajai taisyklei pagal NSS direktyvos 1 straipsnio 2 dalį tiek, kad būtų taikomos kitiems klientams pagal sutarties sąlygas (74).

Teisingumo Teismas (75) išaiškino, kad išimtis pagal 1 straipsnio 2 dalį netaikoma, jei nacionalinėse taisyklėse sutarties šalims suteikiamos pasirinkimo galimybės, pavyzdžiui, nustatant teismo jurisdikciją.

Teisingumo Teismas gali pateikti tolesnes 1 straipsnio 2 dalies aiškinimo rekomendacijas remdamasis trimis prašymais priimti prejudicinius sprendimus, kurie priimant šį pranešimą dar nebuvo priimti (76).

Be to, 1 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad tarptautinių konvencijų, prie kurių yra prisijungusios valstybės narės, nuostatoms ar principams, konkrečiai nurodant tarptautines konvencijas transporto srityje, NSS direktyvos nuostatos nėra taikomos (77).

1.2.4. Sąveika su kitais ES teisės aktais

NSS direktyva taikoma pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromoms sutartims visuose ūkinės veiklos sektoriuose (78). Todėl atitinkamai sutarčiai, priklausomai nuo jos pobūdžio, gali būti taikomos ir kitos ES teisės aktų nuostatos, įskaitant kitas vartotojų apsaugos taisykles. Tarp kitų svarbių taisyklių, kurios gali būti taikomos lygiagrečiai, galėtų būti horizontaliosios taisyklės dėl ikisutartinės informacijos ir teisės atsisakyti sutarties, numatytos Direktyvoje 2011/83/ES (79) dėl vartotojų teisių, arba taisyklės dėl nesąžiningos komercinės veiklos, numatytos Direktyvoje 2005/29/EB (80). Panašiai, be NSS direktyvos, gali būti taikomos taisyklės, susijusios su konkrečiomis sutarčių rūšimis, pavyzdžiui, Direktyva 2008/48/EB (81) dėl vartojimo kredito sutarčių, Direktyva 2008/122/EB (82) dėl vartotojų apsaugos, susijusios su kai kuriais pakaitinio naudojimosi, ilgalaikio atostogų produkto, perpardavimo ir keitimosi sutarčių aspektais, Direktyva 2014/17/ES (83) dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, Direktyva (ES) 2015/2302 (84) dėl kelionės paslaugų paketų ir susijusių kelionės paslaugų rinkinių, taip pat Direktyva (ES) 2018/1972 (85), kuria nustatomas Europos elektroninių ryšių kodeksas, Reglamentas (EB) Nr. 1008/2008 (86) dėl oro susisiekimo paslaugų, Direktyva 2009/72/EB (87) dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 2003/54/EB, arba Direktyva 2009/73/EB (88) dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinanti Direktyvą 2003/55/EB (89). Be to, nagrinėjant bylas, susijusias su nesąžiningomis sutarties sąlygomis, gali būti taikomos teisminio bendradarbiavimo civilinėse bylose taisyklės, pavyzdžiui, dėl taikytinos teisės (90) ir jurisdikcijos (91), bei procedūrinės taisyklės, pavyzdžiui, dėl nedidelių sumų reikalavimų (92) arba dėl Europos mokėjimo orderio (93).

Kai kuriuose konkretiems sektoriams taikomuose teisės aktuose aiškiai nurodoma, kad jie nedaro poveikio NSS direktyvų nuostatoms. Pavyzdžiui, Direktyva 2009/72/EB (94), Direktyva 2009/73/EB (95), Direktyva 2014/17/ES (96) ir Direktyva (ES) 2018/1972 (97).

Atsižvelgiant į NSS direktyvos 1 straipsnio 2 dalį, kuri aptariama 1.2.3 punkte, sutarties sąlygos, atspindinčios privalomąsias nuostatas, įskaitant tas, kurios nustatytos konkrečių sektorių teisės aktuose, arba tarptautinių konvencijų nuostatas, į NSS direktyvos taikymo sritį neįtrauktos.

Tačiau priėmus konkrečios srities teisės aktus po NSS direktyvos priėmimo, reikia atsižvelgti į tai, kad tokiems teisės aktams netaikyti NSS direktyvos leidžiama tik su sąlyga, kad toks netaikymas turi būti aiškiai numatytas teisės aktų nuostatose (98). Paprastai taip nėra (99), todėl NSS direktyva dažniausiai taikoma papildomai su konkretiems sektoriams taikomomis taisyklėmis.

Jei be NSS direktyvos taikomos ir kitos ES nuostatos, paprastai bus remiamasi aiškinimu, kuris kuo labiau išlaiko NSS direktyvos ir galimai prieštaraujančios nuostatos veiksmingumą. Pavyzdžiui, procedūros reglamentas neturėtų pažeisti NSS direktyvoje numatytos apsaugos nuo nesąžiningų sutarties sąlygų veiksmingumo.

Į kitas ES nuostatas gali būti atsižvelgta vertinant sutarties sąlygų skaidrumą ir nesąžiningumą pagal NSS direktyvą. Pavyzdžiui, pardavėjo ar tiekėjo nesąžininga komercinė veikla, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2005/29/EB (100), gali būti atskirų sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo elementas (101). Tuo pat metu tokia išvada neturi tiesioginio poveikio vertinant sutarties galiojimą pagal NSS direktyvos 6 straipsnio 1 dalį (102).

3.3.2 punkte aptariamas konkretiems sektoriams taikomų taisyklių ir NSS direktyvos santykis, ypač atsižvelgiant į skaidrumo ir (arba) ikisutartinės informacijos reikalavimus (103) arba privalomąjį sutarčių turinį (104).

1.2.5. NSS direktyvos taikymas trečiosiose šalyse įsteigtiems prekybininkams

NSS direktyvos taikymas sutarčiai, sudarytai tarp vartotojo, gyvenančio ES valstybėje narėje, ir prekiautojo ar verslininko (105), įsisteigusio ES nepriklausančiose ir EEE nepriklausančiose šalyse, iš esmės apibrėžiamas Reglamente (EB) Nr. 593/2008 (106) (Roma I).

Reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

1. Nedarant poveikio 5 ir 7 straipsnių taikymui, sutarčiai, sudarytai tarp fizinio asmens, siekiančio tikslų, kurie gali būti laikomi nesusijusiais su jo darbu ar profesine veikla (vartotojas), ir kito asmens, atliekančio savo darbą arba vykdančio profesinę veiklą, (profesionalas), taikoma vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė, jei profesionalas: a) vykdo komercinę ar profesinę veiklą vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybėje; arba b) bet kokiomis priemonėmis kreipia šią veiklą į tą valstybę ar kelias valstybes, tarp kurių yra ta valstybė; ir ta sutartis patenka į tokios veiklos sritį. 2. Nepaisant 1 dalies, šalys, laikydamosi 3 straipsnio, gali pasirinkti 1 dalies reikalavimams atitinkančiai sutarčiai taikytiną teisę. Tačiau toks pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri nepasirinkus teisės būtų taikoma 1 dalies pagrindu.

Todėl kai trečiojoje šalyje įsisteigęs profesionalas (t. y. prekiautojas arba „pardavėjas ar tiekėjas“) tęsia veiklą valstybėje narėje arba skiria savo veiklą vartotojams, kurių įprastinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, tokie vartotojai turi teisę į apsaugą pagal NSS direktyvą ir jų valstybės narės vartotojų apsaugos taisykles. Tai taikoma net ir tais atvejais, kai šalys pasirinko taikyti trečiosios šalies teisę. Tačiau reglamento „Roma I“ 5 straipsnyje numatytos konkrečios vežimo sutarčių taisyklės.

Be to, NSS direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatyta:

Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos užtikrinti, kad vartotojas neprarastų šia direktyva teikiamos apsaugos, sutarčiai taikytina teise pasirenkant Bendrijai nepriklausančios valstybės teisę, jei pastaroji yra artimai susijusi su valstybių narių teritorija.

Šia nuostata gali būti užtikrinama papildom vartotojų apsauga, nes ji taikoma visais atvejais, kai pasirinkta trečiosios šalies teisė, jei pastaroji yra glaudžiai susijusi su valstybe nare. Taigi jos taikymo sąlygos yra platesnės už reglamento „Roma I“ 6 straipsnio sąlygas.

Be to, Teisingumo Teismas nusprendė (107), kad pagal NSS direktyvos 3 straipsnio 1 dalį sutarties sąlyga, pagal kurią su vartotoju sudaryta sutartis reglamentuojama pardavėjo ar tiekėjo buveinės valstybės narės teise, yra nesąžininga, jei joje aiškiai nenurodyta, kad pagal reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalį vartotojai taip pat turi apsaugą, užtikrinamą pagal valstybės narės, kurioje yra jų įprastinė gyvenamoji vieta, vartotojų apsaugos taisyklių imperatyvias nuostatas. Be šio patikslinimo, vartotojas gali būti klaidinamas, nes jam sudaromas klaidingas įspūdis, kad sutarčiai taikoma tik pasirinkta teisė. Tokia pati logika turi būti taikoma pasirinkus trečiosios šalies taikytiną teisę sutarties sąlygomis, kaip jos suprantamos NSS direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje (108).

2. RYŠYS SU NACIONALINE TEISE, ĮSKAITANT MINIMALŲ SUDERINIMĄ

NSS direktyvos 8 straipsnis Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą. NSS direktyvos 8a straipsnis (109) 1. Kai valstybė narė priima nuostatas pagal 8 straipsnį, apie tai ir apie bet kuriuos tolesnius pakeitimus pranešama Komisijai, visų pirma: — kai tomis nuostatomis pratęsiamas nesąžiningumo patikrinimas atskirai suderėtos sutarties sąlygų ar kainos arba atlygio atitikties atveju, arba — kai tose nuostatose pateikiami sutarties sąlygų, laikytinų nesąžiningomis[, sąrašai.] 2. Komisija užtikrina, kad 1 dalyje nurodyta informacija būtų lengvai prieinama vartotojams ir prekiautojams, inter alia , tam skirtoje interneto svetainėje. 3. Komisija persiunčia 1 dalyje nurodytą informaciją kitoms valstybėms narėms ir Europos Parlamentui. Komisija dėl tos informacijos konsultuojasi su suinteresuotaisiais subjektais. 17 konstatuojamoji dalis kadangi prie šios direktyvos pridedamas sąlygų sąrašas gali būti tik orientacinis ir dėl to, jog direktyva yra minimalaus pobūdžio, šių sąlygų apimtis gali būti valstybių narių plečiama ar labiau ribojama jų nacionaliniais įstatymais;

NSS direktyva su nacionaline teise sąveikauja įvairiai. Viena vertus, yra

— nuostatos, kuriomis NSS direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, įskaitant nuostatas, kuriomis išplečiama jų taikymo sritis arba nustatomi griežtesni reikalavimai,

— kita vertus, yra esminio ar procedūrinio pobūdžio nacionalinės teisės nuostatos, kurios apima papildomus aspektus, tačiau į kurias reikia atsižvelgti, kai teismai priima sprendimus dėl nesąžiningų sutarties sąlygų.

2.1. Minimalus derinimas ir taikymo srities išplėtimas (NSS direktyvos 8 ir 8a straipsniai), įskaitant nacionalinių aukščiausiųjų teismų vaidmenį

Pagal 8 straipsnį valstybės narės gali užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį, nei numatytas NSS direktyvoje (110). NSS direktyvos 8a straipsniu (111) valstybės narės įpareigojamos pranešti apie nacionalines taisykles, kuriose numatyti griežtesni standartai arba kuriomis išplečiama nacionalinių taisyklių, kuriomis NSS direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, taikymo sritis (112).

Pavyzdžiui, valstybės narės taip pat gali taikyti nacionalines taisykles, kuriomis NSS direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, atskirai suderėtoms sutarties sąlygoms (113) arba įmonių tarpusavio santykiams ar vartotojų tarpusavio sandoriams (114).

Valstybės narės taip pat gali sugriežtinti taisykles, visų pirma nustatydamos aiškesnes ribas sutarties sąlygoms pripažinti nesąžiningomis. Pavyzdžiui, jos gali sudaryti sutarčių sąlygų, kurios visada laikomos nesąžiningomis, „juodąjį sąrašą“, nereikalaudamos kiekvienu konkrečiu atveju atlikti bendrąjį nesąžiningumo vertinimą pagal NSS direktyvos 3 straipsnio 1 dalies reikalavimus (115), ir (arba) skirtingų rūšių pilkąjį (-uosius) sąrašą (-us). Daugiau informacijos apie NSS direktyvos priedą pateikta 3.4.7 punkte.

Pavyzdžiui, nacionalinėje teisėje galima numatyti, kad neskaidrios sutarties sąlygos gali būti tiesiogiai pripažintos negaliojančiomis, netaikant nesąžiningumo patikrinimo pagal 3 straipsnio 1 dalį (116).

Teisingumo Teismas (117) taip pat išaiškino, kad 8 straipsniu valstybės narės nėra įpareigotos reikalauti (pagal 4 straipsnio 2 dalį) (118) atlikti vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu, tik jei atitinkamos sąlygos nepateikiamos aiškia, suprantama kalba.

Teisingumo Teismas (119) patvirtino, kad nacionalinių aukščiausiųjų teismų praktika nepatenka į griežtesnių nacionalinių nuostatų pagal 8 straipsnį taikymo sritį. Vis dėlto, kai nacionaliniai aukščiausieji teismai nustato tam tikrus sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo kriterijus, kuriuos žemesnės instancijos teismai de facto turi pripažinti, jei nenori, kad jų sprendimai būtų panaikinti, arba kurie žemesnės instancijos teismams yra net privalomi, tai iš esmės yra suderinama su NSS direktyva. Tačiau nacionalinių aukščiausiųjų teismų taikomi kriterijai turi atitikti Teisingumo Teismo praktiką ir neturi kliudyti kompetentingam teismui pasiūlyti vartotojams veiksmingos teisių gynimo priemonės jų teisėms apsaugoti arba kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą (120).

2.2. Kitos nacionalinės teisės nuostatos

Kitos nacionalinės taisyklės, kurios gali būti taikomos byloms, susijusioms su nesąžiningomis sutarties sąlygomis, apima bendrąsias sutarčių teisės nuostatas, visų pirma dėl sutarčių sudarymo ir galiojimo, taip pat nacionalinių teismų procedūros reglamentus. Tokie klausimai nėra konkrečiai reglamentuojami NSS direktyvoje, tačiau gali turėti didelį poveikį jos taikymui.

Pavyzdžiui, vertinant sutarčių, kuriose apibrėžiami įmonių santykiai su vartotojais, atskiras sąlygas, NSS direktyvoje bendrai nereglamentuojamas visų sutarčių galiojimas. Tačiau pagal nacionalinę sutarčių teisę vienos ar kelių sutarties sąlygų nesąžiningumas gali paveikti visos sutarties galiojimą, pavyzdžiui, kai sutartis negali būti vykdoma nesant susitarimų dėl šalių esminių pareigų. Ši galimybė numatyta NSS direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje ir aptarta 4 skirsnyje.

Be to, nacionalinėje teisėje yra taisyklių, kuriomis galima panaikinti visos sutarties galiojimą, pavyzdžiui, jei ji pažeidžia teisinį draudimą, yra lupikiško pobūdžio arba kitaip pažeidžia pagrindinės moralės reikalavimus. Pažymėtina ir tai, kad pagal nacionalinę teisę vartotojai gali atsisakyti sutarčių dėl to, kad jų sudarymas grindžiamas nesąžiningu ar agresyviu pardavėjo ar tiekėjo elgesiu, kuris gali būti prilyginamas klaidinančiai, agresyviai ar kitaip nesąžiningai komercinei praktikai, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2005/29/EB (121).

Kai tokiais atvejais yra ir nesąžiningų sutarties sąlygų, NSS direktyvos nuostatos paprastai nedaro poveikio tokioms nacionalinėms taisyklėms, jei tomis taisyklėmis neginčijamas NSS direktyvos, ypač jos 6 straipsnio 1 dalies, veiksmingumas (122). Teisingumo Teismas (123) nurodė, kad iš esmės sutarčių panaikinimo taisyklės turi būti nagrinėjamos pagal jų logiką (124) ir, jei jos sutampa su nesąžiningomis sutarties sąlygomis, tokios taisyklės yra priimtinos pagal NSS direktyvos 8 straipsnį tiek, kiek jos yra palankesnės vartotojams, palyginti su minimalia apsauga, kuri reikalaujama pagal NSS direktyvą (125).

Reikėtų pabrėžti, kad pagal savo taikymo sritį ES teisė turi viršenybę prieš nacionalinę teisę ir nacionalinėms valdžios institucijoms, įskaitant nacionalinius teismus, kyla pareiga nacionalinę teisę aiškinti kuo labiau laikantis ES teisės, kad būtų užtikrintas jos veiksmingumas. Teisingumo Teismo žodžiais (126),

„[…] reikia priminti, kad vien tarp privačių asmenų kilusį ginčą nagrinėjantis nacionalinis teismas, taikydamas nacionalinės teisės nuostatas, turi atsižvelgti į nacionalinės teisės normų visumą ir jas aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į atitinkamai sričiai taikytinos direktyvos tekstą ir tikslą, kad priimtų šios direktyvos tikslą atitinkantį sprendimą […] (127).“

Kai nacionalinės teisės aktai, įskaitant procedūros reglamentą, negali būti aiškinami laikantis ES teisės, nacionaliniai teismai privalo nuo jų atsiriboti ir tiesiogiai remtis Sąjungos teise (128). Teisingumo Teismas (129) patvirtino, kad nacionaliniai teismai turi pareigą užtikrinti visišką NSS direktyvos veiksmingumą, prireikus savo iniciatyva atsisakydami taikyti bet kokią, net vėlesnę, jai prieštaraujančią nacionalinės teisės nuostatą. Todėl teismai neprivalo prašyti arba laukti, kol ši nuostata bus panaikinta įstatyminėmis arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis. Tai apima atvejus, kai nacionalinėje teisėje nenumatytas ex officio nesąžiningų sutarčių sąlygų vertinimas arba netgi neleidžiama jo atlikti, nors tokia kontrolės priemonė reikalaujama pagal NSS direktyvą (130), arba kai nacionalinė teisė kitaip pažeidžia NSS direktyvą arba lygiavertiškumo ar veiksmingumo principus (131).

Be to, valstybės narės privalo pakeisti NSS direktyvos neatitinkančias taisykles, įskaitant tas, dėl kurių aiškinimo yra netikrumo (132).

3. BENDRIEJI NESĄŽININGUMO VERTINIMO KRITERIJAI IR SKAIDRUMO REIKALAVIMAI

3.1. Nesąžiningumas ir skaidrumas bendrąja prasme

3 straipsnio 1 ir 3 dalys 1. Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai. […] 3. Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas. 4 straipsnis 1. Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas. 2. Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba. 5 straipsnis Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. Jeigu abejojama dėl sąlygos prasmės, aiškinama vartotojo naudai. Ši taisyklė dėl interpretavimo netaikoma 7 straipsnio 2 dalyje nustatytų procedūrų atveju. 16 konstatuojamoji dalis […] kadangi vertinant sąžiningumą ypač reikia atsižvelgti į šalių derybinių pozicijų tvirtumą, į tai ar vartotojas turėjo paskatų sutikti su sąlyga ir ar prekės arba paslaugos buvo parduotos arba suteiktos pagal specialų vartotojo užsakymą; kadangi pardavėjas ar tiekėjas gali patenkinti sąžiningumo reikalavimą, kai jis dorai ir teisingai veikia kitos šalies atžvilgiu, į kurios teisėtus interesus jis turi atsižvelgti; 20 konstatuojamoji dalis kadangi sutartys turi būti rašomos aiškia, suprantama kalba, ir vartotojui faktiškai turi būti suteikiama galimybė išnagrinėti visas sąlygas, o kilus abejonėms, turi būti interpretuojama vartotojo naudai; NSS direktyvos priedo 1 punkto i papunktis (3 straipsnio 3 dalyje nurodytos sąlygos) 1. Sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas: (…) i) sąlygas, su kuriomis vartotojas neturėjo realios galimybės susipažinti iki sutarties sudarymo, padaryti jam neatšaukiamai privalomomis; j) įgalinti pardavėją ar tiekėją vienašališkai be pakankamos priežasties, kuri nurodoma sutartyje, pakeisti jos sąlygas;

3 straipsnio 1 dalyje nurodyti bendrieji kriterijai, pagal kuriuos turi būti vertinamas pardavėjų ar tiekėjų sutarties sąlygų sąžiningumas. Šie bendrieji kriterijai turi atsispindėti valstybių narių taisyklėse ir jų valdžios institucijų turi būti taikomi kiekvienu atveju vertinant atskiras sąlygas.

Be 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų bendrųjų kriterijų, 3 straipsnio 3 dalyje pateikta nuoroda į priedą, kuriame pateikiamas orientacinis ir neišsamus sutarties sąlygų, kurios gali būti laikomos nesąžiningomis, sąrašas (133).

Be to, NSS direktyvoje numatyti skaidrumo reikalavimai, taikomi pardavėjams ar tiekėjams, naudojantiems sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi. Jie išdėstyti taisyklėse, kuriomis numatoma, kad sutarties sąlygos turi būti (pateikiamos) aiškia, suprantama kalba (NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalis ir 5 straipsnis), ir reikalavime, kad vartotojams turi būti sudaryta reali galimybė susipažinti su sutarties sąlygomis iki sutarties sudarymo (priedo 1 punkto i papunktis ir 20 konstatuojamoji dalis).

NSS direktyvoje numatytos trys skaidrumo reikalavimų funkcijos:

— 5 straipsnio antrame sakinyje nurodyta, kad sutarties sąlygos, kurios nėra pateikiamos aiškia, suprantama kalba, turi būti interpretuojamos vartotojo naudai (134), — remiantis 4 straipsnio 2 dalimi, pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimas ir kainos ir atlygio adekvatumas turi būti vertinami pagal 3 straipsnio 1 dalį tik jei šios sąlygos nepateikiamos aiškia, suprantama kalba (135), — neatitiktis skaidrumo reikalavimams gali būti tam tikros sutarties sąlygos nesąžiningumo vertinimo elementas (136) ar net reikšti jos nesąžiningumą (137).

Teisingumo Teismas pateikė rekomendacijas tiek dėl skaidrumo reikalavimų, kuriuos turi atitikti pardavėjai ar tiekėjai, tiek dėl bendrųjų nesąžiningumo vertinimo kriterijų. Daugiau informacijos apie skaidrumą pateikta 3.3 punkte, o apie bendruosius nesąžiningumo vertinimo kriterijus – 3.4 punkte.

Tuo pat metu Teisingumo Teismas ne kartą primygtinai tvirtino (138), kad nors jo vaidmuo yra pateikti skaidrumo ir nesąžiningumo aiškinimo rekomendacija, konkrečių sutarčių sąlygų skaidrumo ir nesąžiningumo vertinimas yra nacionalinių institucijų, ypač nacionalinių teismų, kompetencija, atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes. Teisingumo Teismas (139) šią poziciją išreiškė taip:

„42 Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 22 punkte išaiškino bendrus kriterijus, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas naudoja tam, kad apibrėžtų nesąžiningos sąlygos sąvoką, vis dėlto jis negali nuspręsti dėl šių bendrų kriterijų taikymo konkrečiai sąlygai, kuri turi būti išnagrinėta atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes (žr. minėto sprendimo Freiburger Kommunalbauten 22 punktą). Nors tiesa, kad naudodamasis pagal EB ( 140 ) 234 straipsnį jam priklausančia kompetencija Teisingumo Teismas minėto sprendimo22 punkte išaiškino bendrus kriterijus, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas naudoja tam, kad apibrėžtų nesąžiningos sąlygos sąvoką, vis dėlto jis negali nuspręsti dėl šių bendrų kriterijų taikymo konkrečiai sąlygai, kuri turi būti išnagrinėta atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes (žr. minėto sprendimo22 punktą). 43 Atsižvelgęs į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar sutarties sąlygą galima pripažinti nesąžininga direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme.“

Nacionalinis teismas turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, sąlyga atitinka sąžiningumo, pusiausvyros ir skaidrumo reikalavimus.

Tas pats pasakytina ir apie vertinimą siekiant nustatyti, ar sutarties sąlygos yra „pagrindinis sutarties dalykas“, ar jos turi būti nagrinėjamos „kainos ir atlygio adekvatumo“ prasme, kaip ji suprantama pagal NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalį (141).

Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta pirmiau, Teisingumo Teismas (142) paprastai susilaiko nuo galutinio konkrečios sutarties sąlygos nesąžiningumo vertinimo, palikdamas šį vertinimą atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Tačiau tam tikrais atvejais Teisingumo Teismas vis dėlto aiškiai nurodė, kad atitinkama sutarties sąlyga yra nesąžininga (143).

Nacionaliniai teismai gali parengti konkretesnius sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo kriterijus, jei jie atitinka Teisingumo Teismo nustatytą metodiką (144). Jei nacionaliniai aukščiausieji teismai, siekdami vienodo teisės aiškinimo, priima privalomus sprendimus dėl NSS direktyvos įgyvendinimo būdų, tokie sprendimai negali kompetentingiems teismams trukdyti užtikrinti visiško tos direktyvos veiksmingumo ir suteikti vartotojui veiksmingą teisių gynimo priemonę ir kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą (145).

Šis pranešimas negali apimti gausios teismų praktikos, susijusios su tam tikrų rūšių sutarties sąlygų vertinimu valstybėse narėse.

3.2. Sutarties sąlygos, susijusios su pagrindiniu sutarties dalyku ir su kaina bei atlygiu (NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalis)

Sutarties sąlygos, susijusios su pagrindiniu sutarties dalyku ir su kaina bei atlygiu, yra įtrauktos į NSS direktyvos taikymo sritį (146). Tokios sutarties sąlygos ypatingos tuo, kad, laikantis minimalaus standarto, numatyto NSS direktyvos 4 straipsnio 2 punkte (147), jų sąžiningumo vertinimas pagal 3 straipsnio 1 dalį yra neprivalomas (148) arba ribotas (149), jei sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba, kitaip tariant, jei sąlygos atitinka NSS direktyvos skaidrumo reikalavimus.

Kadangi NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyta nesąžiningumo įvertinimo pagal 3 straipsnio 1 dalies reikalavimus taikymo išimtis, ta nuostata turi būti aiškinama griežtai (150). Be to, 4 straipsnio 2 dalis turi būti vienodai aiškinama visoje Europos Sąjungoje, atsižvelgiant į NSS direktyvos tikslą (151). Išnagrinėję konkrečias sutarties sąlygas, nacionaliniai teismai kiekvienu atskiru atveju nustato, ar atitinkama sutarties sąlyga a) yra susijusi su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu ir ar jos nesąžiningumo įvertinimas bus tolygus kainos ir atlygio adekvatumu vertinimui (152), b) ar tokios sutarties sąlygos suformuluotos aiškiai ir suprantamai (153).

3.2.1. Su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu susijusios sutarties sąlygos

Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad prie „pagrindinio sutarties dalyko“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalį, priskirtinomis sutarties sąlygomis reikia laikyti tas, kuriose įtvirtintos esminės prievolės pagal šią sutartį ir kurios, būdamos tokios, apibrėžia šią sutartį (154). Tačiau sąvoka „pagrindinis sutarties dalykas“ negali apimti sąlygų, kurios tik papildo sutarties esmę apibrėžiančias sąlygas (155). Siekiant nustatyti, ar sąlyga priskirtina sąvokai „pagrindinis sutarties dalykas“, būtina atsižvelgti į sutarties pobūdį, bendrą struktūrą ir nuostatas, taip pat teisines ir faktines aplinkybes (156).

Teisingumo Teismas (157) taip pasisakė dėl užsienio valiuta išreikštų vartojimo kredito sutarčių:

„37 Šiuo atveju iš Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje esančių kelių dokumentų matyti, kad sąlyga, […], įtraukta į kredito sutartį, sudarytą užsienio valiuta tarp veiklos vykdytojo ir vartojo dėl to individualiai nesitarus, pagal kurią kreditas turi būti grąžintas ta pačia valiuta, priskirtina sąvokai „pagrindinis sutarties dalykas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalį. 38 […] tai, kad kreditas turi būti grąžintas tam tikra valiuta, iš principo reiškia ne papildomą mokėjimo tvarką, bet pačią skolininko pareigą, kuri yra pagrindinis paskolos sutarties aspektas.“

Šiuo klausimu Teisingumo Teismas (158) pabrėžė skirtumą tarp sutarties sąlygų, kuriose numatyta, kad paskola turi būti grąžinta ta pačia užsienio valiuta, kuria ji buvo suteikta, ir sutarties sąlygų, pagal kurias paskolos, nors išreikštos užsienio valiuta, turėjo būti grąžintos nacionaline valiuta pagal banko taikomą valiutos pardavimo kursą (159). Teisingumo Teismas (160) nusprendė, kad užsienio valiuta išreikštos paskolos sutarties sąlyga, pagal kurią paskola turi būti grąžinta ta pačia valiuta, kuria ji suteikta, nustato esminę prievolę, apibūdinančią tą sutartį. Todėl ji susijusi su „pagrindiniu sutarties dalyku“, kaip tai suprantama pagal 4 straipsnio 2 dalį. Šiuo atžvilgiu nėra svarbu, kad paskolos suma vartotojui suteikiama nacionaline valiuta, o ne sutartyje nurodyta valiuta (161). Priešingai, Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad valiutos perskaičiavimo mechanizmą apibūdinanti sąlyga yra papildomas susitarimas (162).

3.2.2. Sutarties sąlygos, susijusios su kaina ir atlygiu

Sąlygoms, susijusioms su kaina ir atlygiu, t. y. vartotojo finansiniais įsipareigojimais, iš esmės taikomas nesąžiningumo vertinimas pagal 3 straipsnio 1 dalį. Tačiau pagal 4 straipsnio 2 dalį (163) nesąžiningumo vertinimas gali apimti kainos ir atlygio adekvatumą arba, kaip nurodyta 19 konstatuojamojoje dalyje, „prekių ar teikiamų paslaugų kokybės/kainos santykį tinkamumo vertinimą“ tik jei atitinkamos sąlygos nėra skaidrios. Priešingai, kitų su kaina ar atlygiu susijusių aspektų, pvz., vienašališkų kainų pokyčių galimybės ar mechanizmo, nesąžiningumas turi būti vertinamas net ir tada, kai atitinkamos sąlygos yra visiškai skaidrios.

Teisingumo Teismas (164) taip apibūdino tokių sutarčių sąlygų vertinimo apribojimą paskolos sutarties atveju:

„Taigi sąlygos, susijusios su atlygiu, kurį vartotojas turi mokėti paskolos davėjui arba kuris turi įtakos bendrai kainai, kurią vartotojas turi jam mokėti, iš principo nepriskirtinos prie šios antros sąlygų kategorijos, išskyrus tai, kiek jos susijusios su klausimu, ar sutartyje nustatytas atlygio ar kainos dydis yra adekvatus paskolos davėjo mainais teikiamai paslaugai.“

Teisingumo Teismas (165) taip pat patikslino, kad sutarties sąlygoms, susijusioms su kainų pokyčiais, visa apimtimi taikomas nesąžiningumo vertinimas pagal 3 straipsnio 1 dalį:

„[…] Tačiau ši išimtis netaikytina sąlygai, pagal kurią nustatomas vartotojui teikiamos paslaugos išlaidų pakeitimo mechanizmas.“

Tai atitinka faktą, kad NSS direktyvos priede pateikiamos sąlygos, kurias turi paprastai atitikti sutarties sąlygos, susijusios su kainų pokyčiais, kad nebūtų laikomos nesąžiningomis (166).

Teisingumo Teismo nuomone, faktas, jog tam tikras mokestis turėjo būti įtrauktas į bendrą vartojimo paskolos kainą pagal Direktyvą 2008/48/EB, nereiškia, jog sutarties sąlygoms, kuriomis šis mokestis numatytas, taikoma NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalis (167).

Galiausiai Teisingumo Teismas išaiškino, kad kainos ar atlygio adekvatumas nėra nesąžiningumo vertinimo objektas tik jei atitinkamomis sąlygomis nustatomas tikras atlygis mainais teikiamoms paslaugoms arba tiekiamoms prekėms (168). Šiuo pagrindu Teisingumo Teismas (169) nusprendė

„[…] kad ši išimtis neturėtų būti taikoma sąlygoms, kuriose […] tik nustatomas užsienio valiutos, kuria išreikšta paskolos sutarties suma, keitimo kursas, skirtas paskolos grąžinimo įmokoms apskaičiuoti, nors atlikdamas šiuos skaičiavimus paskolos davėjas neteikia jokios valiutų keitimo paslaugos, taigi, tokiose sąlygose nenumatytas „atlygis“, kurio adekvatumas paskolos davėjo mainais teikiamai paslaugai, vadovaujantis Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalimi, negalėtų būti nesąžiningumo vertinimo objektas.“

3.3. Skaidrumo reikalavimai

3.3.1. Skaidrumo reikalavimai pagal NSS direktyvą

NSS direktyvos skaidrumo reikalavimai taikomi visų rūšių sutarčių sąlygoms (dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi (170)), kurios įtrauktos į NSS direktyvos taikymo sritį (171).

Teisingumo Teismas aiškina 4 straipsnio 2 dalies ir 5 straipsnio reikalavimą, pagal kurį sutarties sąlygos turi būti pateikiamos aiškia, suprantama kalba, plačiai. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas taip pat atsižvelgė į tai, kad pagal NSS direktyvos priedo 1 punkto e papunktį, jei vartotojai neturėjo realios galimybės susipažinti su sutarties sąlygomis (172), tai nurodo jų nesąžiningumą.

Nors Teisingumo Teismas konkrečiai nenagrinėjo daugelio toliau išvardytų veiksnių, Komisijos nuomone, šie veiksmai bus svarbūs vertinant, ar konkreti sutarties sąlyga yra pateikiama aiškia, suprantama kalba, kaip tai suprantama pagal NSS direktyvą:

— ar vartotojas turėjo realią galimybę susipažinti su sutarties sąlyga prieš sudarydamas sutartį; tai apima klausimą, ar vartotojas turėjo prieigą prie sutarties sąlygos (-ų) ir jam buvo suteikta galimybė ją perskaityti; kai sutarties sąlyga nurodoma į priedą ar kitą dokumentą, vartotojas turi turėti galimybę susipažinti ir su tais dokumentais,

— atskirų sąlygų suprantamumas, atsižvelgiant į jų formuluotės aiškumą ir vartojamos terminijos specifiškumą, jei reikia, aiškinant kartu su kitomis sutarties sąlygomis (173). Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į vartotojų, kuriems taikomos atitinkamos sąlygos, poziciją ar perspektyvą (174); tai taip pat apima klausimą, ar vartotojai, kuriems taikomos atitinkamos sąlygos, pakankamai gerai moka kalbą, kuria šios sąlygos pateikiamos,

— sąlygų pateikimo būdas. Tai galėtų apimti tokius aspektus: — vizualinio pateikimo aiškumas, įskaitant šrifto dydį, — ar sutarties struktūra yra logiška ir ar svarbios nuostatos tinkamai išryškintos, o ne paslėptos tarp kitų nuostatų, — arba ar sąlygos sutartyje išdėstytos ten, kur jų galima pagrįstai tikėtis, įskaitant jų sąsajas su kitomis susijusiomis sutarties sąlygomis ir t. t.

Pavyzdžiui, sutarties sąlygos, kurių poveikį galima suprasti tik jas skaitant kartu, neturėtų būti pateikiamos taip, kad jų bendras poveikis taptų neaiškus, pvz., perkeliant jas į skirtingas sutarties dalis (175).

Teisingumo Teismas remiasi 4 straipsnio 2 dalimi ir 5 straipsniu, kartais taip pat nurodydamas NSS direktyvos 20 konstatuojamąją dalį ir priedą, ypač 1 dalies i ir j punktus, skaidrumo standartus, įskaitant informacijos reikalavimus, kurie viršija pirmiau nurodytus aspektus. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas taip pat vartoja sąvoką „materialieji skaidrumo reikalavimai“ (176). Pasak Teisingumo Teismo, skaidrumas „neturėtų būti susiaurintas iki suprantamumo tik formaliuoju ir gramatiniu požiūriu ir reiškia, kad vartotojui turi būti sudaryta galimybė […] numatyti ekonominius padarinius“, kurie jam atsiranda dėl sutarties sąlygos ar sutarties (177):

„44 sutarčių sąlygų skaidrumo reikalavimo , įtvirtinto Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad šis reikalavimas, taip pat primintas šios direktyvos 5 straipsnyje, neturėtų būti susiaurintas iki suprantamumo tik formaliuoju ir gramatiniu požiūriu , bet, priešingai, minėtoje direktyvoje nustatyta apsaugos sistema pagrįsta idėja, kad vartotojas yra silpnesnėje padėtyje nei veiklos vykdytojas dėl, be kita ko, turimos informacijos lygio, tad šį toje pačioje direktyvoje įtvirtintą sutarčių sąlygų aiškumo ir suprantamumo, todėl ir skaidrumo reikalavimą reikia aiškinti plačiai […] Dėl, įtvirtinto Direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalyje, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad šis reikalavimas, taip pat primintas šios direktyvos 5 straipsnyje,, bet, priešingai, minėtoje direktyvoje nustatyta apsaugos sistema pagrįsta idėja, kad vartotojas yra silpnesnėje padėtyje nei veiklos vykdytojas dėl, be kita ko, turimos informacijos lygio, tad šį toje pačiojesutarčių sąlygų aiškumo ir suprantamumo, todėl ir ( 178 ) .“ „45 kad šiam vartotojui būtų sudaryta galimybė pagal tikslius ir suprantamus kriterijus numatyti ekonominius padarinius , kurių jam atsiranda dėl tokios sąlygos […] Taigi sutarties sąlygos aiškumo ir suprantamumo reikalavimą reikia suprasti kaip reiškiantį ir tai, kad sutartyje būtų skaidriai nurodyta, kaip konkrečiai veikia atitinkamoje sąlygoje nurodytas mechanizmas, taip pat prireikus šio mechanizmo ryšys su kitose sąlygose nustatytu mechanizmu,pagal tikslius ir suprantamus kriterijus, kurių jam atsiranda dėl tokios sąlygos […] ( 179 ) .“

Šis platus skaidrumo aiškinimas reiškia, kad, prieš sudarydami sutartį, pardavėjai ir tiekėjai turi pateikti aiškią informaciją vartotojams apie sutarties sąlygas ir jų pasekmes/poveikį. Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė tokios informacijos svarbą, kad vartotojai prieš įsipareigodami galėtų suprasti savo teisių ir pareigų pagal sutartį apimtį. Teisingumo Teismas (180) konstatavo, kad

„Iš […] jurisprudencijos matyti, kad iki sutarties sudarymo informacija apie sutarties sąlygas ir jos sudarymo pasekmes vartotojui yra ypač svarbi. Būtent remdamasis šia informacija jis nusprendžia, ar nori būti saistomas sąlygų, iš anksto suformuluotų veiklos vykdytojo […] (181).“

Teisingumo Teismas išsamiau apibrėžė reikalavimus, visų pirma susijusius su sutarties sąlygomis, kurios yra esminės vartotojams prisiimant įsipareigojimus, pavyzdžiui, sutarties sąlygos, kuriomis nustatomos mokėjimo sąlygos, kurias vartotojai turi vykdyti pagal paskolos sutartį. Kai kurie iš minėtų sprendimų visų pirma susiję su hipoteka užtikrintomis paskolos sutartimis (išreikštomis) užsienio valiuta arba indeksuojamomis užsienio valiuta. Teisingumo Teismas taip apibendrino standartą, kurio tikimasi iš pardavėjų ir tiekėjų (182):

„[…] nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas su sutarties sudarymu susijusias aplinkybes, turi patikrinti, ar nagrinėjamoje byloje vartotojui buvo perduota visa informacija, kuri gali turėti įtakos jo įsipareigojimų apimčiai ir leistų įvertinti, be kita ko, visą jo paskolos kainą. Atliekant šį vertinimą lemiamą reikšmę turi, pirma, tai, ar sąlygos suformuluotos aiškiai ir suprantamai, kad leistų vidutiniam vartotojui, t. y. pakankamai informuotam ir protingai pastabiam bei nuovokiam vartotojui, įvertinti šią kainą, ir, antra, ar aplinkybė, kad kredito sutartyje nenurodyta informacija, kuri, atsižvelgiant į šioje sutartyje nurodytų prekių ir paslaugų pobūdį, laikoma esmine […] (183)“

Teisingumo Teismas šiuos standartus taikė, pavyzdžiui, valiutos konvertavimo mechanizmų, taikomų hipoteka užtikrintoms paskoloms, indeksuojamoms užsienio valiuta (184), ir mokėtinų palūkanų bei mokesčių, įskaitant jų pritaikymą, pagal vartojimo kredito sutartį, veikimui (185). Teisingumo Teismas taip pat taikė šiuos skaidrumo standartus atsižvelgdamas į tai, kad užsienio valiuta suteiktų paskolų atveju vartotojai prisiima valiutos, kuria jie gauna pajamas, nuvertėjimo riziką (186). Toks nuvertėjimas iš tikrųjų gali paveikti jų galimybes grąžinti paskolą. Tokiais atvejais Teisingumo Teismas reikalauja, kad pardavėjas ar tiekėjas nustatytų galimus valiutos kurso svyravimus ir riziką, susijusią su suteikta paskola užsienio valiuta, ir prašo nacionalinius teismus patikrinti, ar pardavėjas ar tiekėjas pranešė vartotojui visą svarbią informaciją, kuri padėtų jam įvertinti savo finansinius įsipareigojimus (187). Taip pat bus svarbu, ar pardavėjas ar tiekėjas tinkamai pabrėžė tokią svarbią informaciją.

Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad nacionaliniai teismai, vertindami atitiktį skaidrumo reikalavimams, turi patikrinti, ar vartotojai gavo reikiamą informaciją (188), taip pat atsižvelgdami į reklamą ir per derybas dėl kredito sutarties paskolos davėjo pateiktą informaciją (189).

Jei pagal sutarties sąlygas reikalaujama, kad pardavėjai ar tiekėjai prieš sudarydami sutartį pateiktų tam tikrą informaciją ar paaiškinimus, jie taip pat privalės įrodyti, kad pateikė vartotojams reikiamą informaciją, kad galėtų teigti, jog atitinkamos sąlygos yra aiškios ir suprantamos (190).

Nors sprendimai dėl skaidrumo dažnai yra susiję su sutarties sąlygomis, kuriomis apibrėžiamas pagrindinis sutarties dalykas arba atlygis, arba su sutarties sąlygomis, kurios glaudžiai susijusios su pagrindiniais sutarties aspektais, skaidrumo reikalavimai pagal 5 straipsnį neapsiriboja sąvokų, nurodytų NSS direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje, rūšimi. Skaidrumas, įskaitant nuspėjamumą, yra svarbus aspektas, taip pat susijęs su vienašališkais sutarties pakeitimais, ypač kainų pokyčiais, pavyzdžiui, paskolų sutartyse arba ilgalaikio tiekimo sutartyse (191).

Nors visos sutarties sąlygos turi būti aiškios ir suprantamos, tikėtina, kad pardavėjų ar tiekėjų įsipareigojimų dėl sutarties sudarymo apimtis, susijusi su NSS direktyva, taip pat priklauso nuo sutarties sąlygos reikšmės sandoriui ir jos ekonominio poveikio.

Teisingumo Teismui (192) buvo pateiktas prašymas pateikti skaidrumo kriterijų, kuriais remiantis nacionalinio banko nustatytas taikytinos palūkanų normos indeksas įtraukiamas į hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, rekomendacijas.

3.3.2. Skaidrumo reikalavimai, kylantys iš kitų ES aktų

Įvairiuose ES teisės aktuose išsamiai reglamentuojama ikisutartinė informacija, kurią prekiautojai turi teikti vartotojams bendrai arba tam tikros rūšies sutartyse. Pavyzdžiai: Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva (193), Vartotojų teisių direktyva (194), Vartojimo kreditų direktyva (195), Hipoteka užtikrintų paskolų direktyva (196), Kelionių paketų direktyva (197), Europos elektroninių ryšių kodeksas (198), Reglamentas (EB) Nr. 1008/2008 dėl oro susisiekimo paslaugų (199) ir Direktyvos 2009/72/EB (200) ir 2009/73/EB (201) dėl elektros energijos ir gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių. Tokiais teisės aktais taip pat gali būti reguliuojamas privalomasis atitinkamų sutarčių turinys (202) ir juose yra taisyklių dėl sutarties pakeitimų priimtinumo ir jų skaidrumo (203).

NSS direktyva nepažeidžia tokių nuostatų ar jų nesilaikymo pasekmių, kurios nustatytos konkrečiuose teisės aktuose (204).

Tiek, kiek taikomi konkretūs išankstinės ir sutartinės informacijos reikalavimai, į juos taip pat būtina atsižvelgti vertinant skaidrumo reikalavimus pagal NSS direktyvą kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į minėtų teisės aktų tikslą ir taikymo sritį.

Taigi, pavyzdžiui, dėl ES vartojimo paskolų teisės aktus (205) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad svarbu, jog skolininkas turėtų visą informaciją, kuri gali turėti įtakos jo įsipareigojimų apimčiai (206), pateikiant pagal vienodą matematinę formulę apskaičiuotą bendrą kredito kainą (207). Todėl nenurodyta bendros kredito kainos metinė norma (APR), kuri yra privaloma pagal ES vartojimo kredito taisykles (208), yra „lemiamas kriterijus“ įrodant, ar sutarties sąlyga dėl bendros kredito kainos suformuluota aiškiai ir suprantamai. Taip yra ir tais atvejais, kai nėra pateikta reikiama informacija apie APR apskaičiavimą (209). Tas pats pasakytina apie atvejus, kai nurodoma APR yra klaidinga ar klaidinanti. Jei nepateikiama informacija apie bendrą paskolos kainą, kuri yra privaloma pagal ES vartojimo kredito taisykles, arba jei nurodyta informacija yra klaidinanti, atitinkamos sąlygos bus laikomos neaiškiomis ir nesuprantamomis.

Kalbant apie hipoteka užtikrintų paskolų sutartis su vartotojais, visi iki šiol Teisingumo Teismo priimti sprendimai buvo susiję su sutartimis, sudarytomis prieš pradedant taikyti Direktyvą 2014/17/ES (210) dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto. Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs sprendimo dėl ryšio tarp konkrečios informacijos reikalavimų pagal Direktyvą 2014/17/ES ir skaidrumo reikalavimų pagal NSS direktyvą. Direktyva 2014/17/ES taikomi aukšti skaidrumo standartai, reikalaujant, kad vartotojams būtų prieinama aiški ir suprantama informacija apie paskolos sutartis naudojant Europos standartinį informacijos lapą (ESIL) ir apskaičiuojant bendros kredito kainos metinę normą (APR). Paskolų užsienio valiuta atveju Direktyvos 2014/17/ES 23 straipsnio 6 dalyje reikalaujama, kad kreditoriai ir tarpininkai ESIL ir kredito sutartyje atskleistų vartotojui galimas priemones, kuriomis jis galėtų apriboti valiutos kurso rizikos poveikį paskolos laikotarpiu. Jeigu kredito sutartyje nėra nuostatos dėl valiutos kurso rizikos, kylančios vartotojui, kai valiutos kurso pokytis yra mažesnis nei 20 % valiutos kurso, ribojimo, ESIL pateikiamas paaiškinamasis pavyzdys, kokį poveikį gali turėti 20 % valiutos kurso pokytis.

Teisingumo Teismas (211) papildomuoju būdu pritaikė skaidrumo reikalavimus pagal Direktyvą 2003/55/EB (212) dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrųjų taisyklių ir NSS direktyvą.

Faktas, kad pardavėjas ar tiekėjas laikosi konkrečių sektorių reikalavimų, yra svarbus elementas vertinant atitiktį skaidrumo reikalavimams pagal NSS direktyvą. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad NSS direktyva taikytina kartu su sektorių teisės aktais, atitiktis jų reikalavimams automatiškai nereiškia, kad laikomasi visų skaidrumo reikalavimų pagal NSS direktyvą. Be to, tai, kad konkrečiame teisės akte nėra reikalavimų pateikti konkrečią informaciją, nepanaikina informacijos teikimo įsipareigojimų pagal NSS direktyvą dėl sutarties sąlygų, kurias pardavėjai ar tiekėjai įtraukia savo iniciatyva.

3.4. Nesąžiningumo vertinimas pagal NSS direktyvos 3 straipsnį ir 4 straipsnio 1 dalį

3.4.1. Vertinimo pagal 3 straipsnio 1 dalį ir 4 straipsnio 1 dalį sistema

Sutarties sąlygos turi būti laikomos nesąžiningomis pagal 3 straipsnio 1 dalį, jei:

— jos prieštarauja sąžiningumo reikalavimams,

— dėl jų atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.

Nors iki šiol Teisingumo Teismo nebuvo paprašyta paaiškinti šių dviejų kriterijų santykio, 3 straipsnio 1 dalies ir 16 konstatuojamosios dalies formuluotė rodo, kad nesąžiningumas yra susijęs su ryškiu teisių ir pareigų neatitikimu, atsiradusiu dėl sutarties. 16 konstatuojamojoje dalyje kalbama apie šalių derybinių pozicijų tvirtumą ir paaiškinama, kad „sąžiningumo“ reikalavimas susijęs su klausimu, ar pardavėjas ar tiekėjas dorai ir teisingai elgiasi su vartotoju ir atsižvelgia į jo teisėtus interesus. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas (213) mano, kad ypač svarbu apsvarstyti, ar pardavėjas ar tiekėjas galėjo pagrįstai manyti, jog vartotojas būtų sutikęs su tokia sąlyga, jei dėl jos būtų atskirai derėtasi:

„Kalbant apie tai, kokiomis aplinkybėmis atsiranda toks neatitikimas „nepaisant sąžiningumo reikalavimo“, svarbu konstatuoti, kad atsižvelgiant į Direktyvos 93/13 šešioliktą konstatuojamąją dalį nacionalinis teismas šiuo tikslu turi patikrinti, ar pardavėjas arba tiekėjas, dorai ir teisingai veikdamas vartotojo atžvilgiu, galėjo pagrįstai tikėtis, jog vartotojas būtų sutikęs su tokia sąlyga, jei dėl jos būtų atskirai derėtasi […] (214).“

Tai patvirtina, kad 3 straipsnio 1 dalies prasme sąžiningumo sąvoka yra objektyvi sąvoka, susijusi su klausimu, ar, atsižvelgiant į jos turinį, nagrinėjama sutarties sąlyga yra suderinama su sąžininga ir teisinga rinkos praktika, pakankamai atsižvelgiant į vartotojo teisėtus interesus. Taigi tai yra glaudžiai susiję (215) su šalių teisių ir pareigų pusiausvyra ar jos sutrikdymu.

Vertinant ryškų neatitikimą reikia išnagrinėti, kokią įtaką sutarties sąlyga daro šalių teisėms ir pareigoms. Jei yra papildomų taisyklių, nuo kurių nukrypsta sutarties sąlyga, tai bus pagrindinis kriterijus vertinant ryškų šalių teisių ir pareigų neatitikimą (216). Jei nėra atitinkamų įstatyminių nuostatų, ryškus neatitikimas turės būti vertinamas atsižvelgiant į kitus atskaitos taškus, pvz., sąžiningą ir teisingą rinkos praktiką arba šalių teisių ir pareigų palyginimą pagal tam tikrą sąlygą, atsižvelgiant į sutarties pobūdį ir kitas susijusias sutarties sąlygas.

Pagal 4 straipsnio 1 dalį (217) sutarties sąlygos turi būti vertinamos atsižvelgiant į

— prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį,

— visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas ir

— visas aplinkybes sutarties sudarymo metu.

Valstybės narės gali nukrypti nuo šio bendrojo nesąžiningumo patikrinimo tik vartotojų naudai, t. y. tik jei perkėlus direktyvos nuostatas į nacionalinę teisę lengviau padaryti išvadą, kad sutarties sąlyga yra nesąžininga (218).

NSS direktyvos priede (219) pateiktas orientacinis sutarčių sąlygų sąrašas yra esminis elementas, kuriuo remiantis gali būti pagrįstas vertinimas, ar tam tikra sąvoka yra nesąžininga pagal 3 straipsnio 1 dalį (220). Priešingai, kai tam tikra sutarties sąlyga yra įtraukta į nacionalinį „juodąjį sąrašą“, kiekvienu konkrečiu atveju nebereikia atlikti įvertinimo pagal 3 straipsnio 1 dalies kriterijus. Panaši logika bus taikoma ir tada, kai valstybė narė patvirtina sutarties sąlygų, kurios laikomos nesąžiningomis, sąrašą.

3.4.2. Įstatymų nuostatų aktualumas ir neatitikimo reikšmė

Vertindami, ar dėl sutarties sąlygos „atsiranda ryškus neatitikimas“ tarp šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, nacionaliniai teismai visų pirma turi atlikti atitinkamos sutarties sąlygos palyginimą su bet kokiomis taisyklėmis, susijusiomis su nacionaline teise, kuri būtų taikoma nesant sutarties sąlygų (221), t. y. papildomomis taisyklėmis. Tokie reglamentavimo modeliai visų pirma gali būti nustatyti nacionalinėje sutarčių teisėje, pavyzdžiui, taisyklėse, kuriomis nustatomos tam tikrų sutarties įsipareigojimų nevykdymo pasekmės. Tai gali apimti sąlygas, kuriomis gali būti prašoma skirti baudas, pvz., delspinigius, arba nuostatas dėl įstatymų nustatytų palūkanų normų (222).

Atlikęs tokią lyginamąją analizę nacionalinis teismas galės įvertinti, ar ir kiek dėl sutarties vartotojas patenka į mažiau palankią teisinę padėtį, palyginti su numatyta galiojančioje sutarčių teisėje. Sutarties sąlygos gali sukurti mažiau palanką teisinę situaciją vartotojams, pavyzdžiui, kai jomis apribojamos teisės, kuriomis vartotojai kitu atveju galėtų naudotis, arba galimai apribojamas jų naudojimas. Ji taip pat gali nustatyti papildomą vartotojo prievolę, kuri nėra numatyta atitinkamose nacionalinėse taisyklėse (223).

Neatitikimas tarp šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai yra ryškus, jei „pakankamai rimtai kenkiama teisinei padėčiai, kurioje vartotojas […] atsiduria dėl taikomų nacionalinės teisės nuostatų (224)“. Tai nebūtinai reiškia, kad sąlyga turi turėti reikšmingą ekonominį poveikį sandorio vertei (225). Todėl, pavyzdžiui, sutarties sąlyga, pagal kurią vartotojui nustatomas mokėtinas mokestis, kai pagal taikomus nacionalinės teisės aktus šis mokestis turėtų būti padengiamas pardavėjo ar tiekėjo, gali sukelti ryškų šalių teisių ir pareigų neatitikimą, neatsižvelgiant į sumas, kurias vartotojas turės mokėti pagal tokią sutarties sąlygą (226).

Sutarties sąlygos poveikis taip pat priklausys nuo jos pasekmių pagal nacionalinę teisinę sistemą, taikomą sutarčiai, o tai reiškia, kad reikia atsižvelgti ir į kitas teisines nuostatas, įskaitant procedūros reglamentą (227). Atsižvelgiant į tai, taip pat svarbu, ar vartotojui sunku užkirsti kelią tolesniam nagrinėjamos sutarties sąlygos naudojimui (228).

Teisingumo Teismas apibūdino, kad šalių teisių ir pareigų ryškus neatitikimas vertinamas taip (229):

„21 Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad norint sužinoti, ar dėl sąlygos atsiranda iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų „ryškus neatitikimas“ vartotojo nenaudai, reikia atsižvelgti į nacionalinės teisės nuostatas, taikytinas tuo atveju, kai šiuo klausimu nėra susitarimo tarp šalių. Būtent atlikęs tokią lyginamąją analizę nacionalinis teismas galės įvertinti, ar (o jei reikia, kiek) dėl sutarties vartotojas patenka į mažiau palankią teisinę padėtį, palyginti su numatyta galiojančioje nacionalinėje teisėje […] ( 230 ) 22 Vadinasi, atsakant į klausimą, ar yra šis ryškus neatitikimas, negalima apsiriboti vien kiekybinio pobūdžio ekonominiu vertinimu, grindžiamu sandorio, kuris yra sutarties dalykas, bendros sumos ir pagal šią sąlygą vartotojui perkeltų išlaidų palyginimu. 23 Atvirkščiai, ryškus neatitikimas gali atsirasti vien dėl to, kad pakankamai rimtai kenkiama teisinei padėčiai, kurioje vartotojas, kaip nagrinėjamos sutarties šalis, atsiduria dėl taikomų nacionalinės teisės nuostatų, nesvarbu, ar tai pasireiškia teisių, kurių pagal šias nuostatas jam atsiranda iš šios sutarties, turinio apribojimu, trukdymu jas įgyvendinti arba nacionalinės teisės nuostatose nenumatytos papildomos pareigos jam nustatymu. 24 Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra priminęs, kad, vadovaujantis direktyvos 4 straipsnio 1 dalimi, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį ir remiantis sudarant sutartį buvusiomis visomis jos sudarymo aplinkybėmis ir visomis kitomis tos sutarties sąlygomis […] ( 231 ) . Iš to matyti, kad šiuo tikslu taip pat reikia įvertinti pasekmes, kurių ši sąlyga gali sukelti atsižvelgiant į tokiai sutarčiai taikytiną teisę, o dėl to reikia išnagrinėti nacionalinės teisės sistemą […] ( 232 ) .“

Kai sutartiniai susitarimai pažeidžia įstatymų numatytą nacionalinę ar ES sutarčių teisę, nuo kurios šalys negali nukrypti pagal sutartį, tokios sutarčių sąlygos paprastai yra jau savaime negaliojančios. Sutarčių sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, kurios nukrypsta nuo tokių nuostatų, gali pažeisti ir NSS direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.

3.4.3. Sankcijos arba pasekmės, atsirandančios dėl to, kad vartotojas nesilaiko sutartinių įsipareigojimų

Siekiant išvengti ryškaus neatitikimo vartotojo nenaudai, sankcijos arba pasekmės, atsirandančios dėl to, kad vartotojas nesilaiko sutartinių įsipareigojimų, turi būti pateisinamos atsižvelgiant į vartotojo prievolės svarbą ir į tai, kad ji nevykdoma (233). Kitaip tariant, jos turi būti proporcingos (234). Į šį vertinimą turi būti įtrauktas klausimas, ar sutarties sąlyga nukrypsta nuo įstatyminių nuostatų, kurios būtų taikomos tuo atveju, jei šiuo klausimu nebūtų sudarytos sutarties sąlygos, ir, jei dėl sąlygos inicijuojama tam tikra procedūra, ar vartotojui prieinamos procedūrinės priemonės (235).

Teisingumo Teismas (236) pateikė atitinkamus kriterijus, susijusius su vadinamosiomis nutraukimo prieš terminą arba išankstinio grąžinimo sąlygomis hipoteka įkeistu turtu užtikrintos paskolos sutartyse, pagal kurias kreditorius gali pradėti hipotekos vykdymo procedūras:

„[…] Direktyvos 93/13 […] 3 straipsnio 1 ir 3 dalis ir jos priedo 1 punkto e ir g papunkčius bei 2 punkto a papunktį reikia aiškinti taip, kad siekiant įvertinti, ar hipoteka įkeistu turtu užtikrintos paskolos sutarties nutraukimo prieš terminą sąlyga yra nesąžininga, visų pirma svarbiausi šie kriterijai: — ar pardavėjo arba tiekėjo teisė vienašališkai nutraukti sutartį priklauso nuo to, kad vartotojas neįvykdo pareigos, kuri aptariamuose sutartiniuose santykiuose yra esminė, — ar ši teisė numatyta tais atvejais, kai toks neįvykdymas yra pakankamai rimtas, palyginti su paskolos trukme ir suma, — ar tokia teise nukrypstama nuo nesant šalių susitarimo taikytinų nuostatų ir dėl to vartotojui, atsižvelgiant į jo turimas procesines priemones, tampa sunkiau kreiptis į teismą ir pasinaudoti teise į gynybą ir — ar nacionalinėje teisėje numatyta atitinkamų ir veiksmingų priemonių, leidžiančių vartotojui, prieš kurį tokia sąlyga nukreipta, pašalinti vienašališko paskolos sutarties nutraukimo pasekmes. Tokį vertinimą turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į visas ginčo, kurį jo prašoma išspręsti, aplinkybes.“

Numatytųjų delspinigių atžvilgiu Teisingumo Teismas (237) šį vertinimą paaiškino taip:

„[…] kalbant apie sąlygą dėl delspinigių nustatymo, reikia priminti, kad atsižvelgiant į direktyvos priedo 1 punkto e papunktį, siejamą su direktyvos 3 straipsnio 1 dalies ir 4 straipsnio 1 dalies nuostatomis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma turės patikrinti, […] pirma, nacionalines taisykles, taikytinas tarp šalių tuo atveju, kai aptariama sutartimi ar kitomis šio tipo su vartotojais sudarytomis sutartimis nepasiektas joks susitarimas, ir, antra, nustatytą delspinigių normą, palyginti su įstatymais nustatyta palūkanų norma, siekiant patikrinti, kad ji tinkama užtikrinti valstybėje narėje siekiamų tikslų įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jiems pasiekti.“

Spręsdamas dėl sutarties sąlygomis numatytų sankcijų proporcingumo (238) ir nesąžiningumo, Teisingumo Teismas taip pat nurodė (239), kad būtina įvertinti visų nagrinėjamoje sutartyje numatytų sankcijų sąlygų bendrąjį poveikį, neatsižvelgiant į tai, ar kreditorius iš tikrųjų primygtinai reikalauja, kad visos jos būtų visiškai patenkintos.

NET jei sutarties sąlygos tampa neproporcingomis tik dėl bendrojo sankcijų poveikio, visos atitinkamos sutarties sąlygos turi būti laikomos nesąžiningomis (240), neatsižvelgiant į tai, ar jos buvo pritaikytos (241).

3.4.4. Galimas kainos ar atlygio nesąžiningumas

Kaip pirmiau minėta (242), pagal minimalų NSS direktyvos standartą kainos arba atlygio adekvatumas turi būti vertinamas pagal 3 straipsnio 1 dalį tik jei sutarties sąlygos, kuriomis nustatoma taikoma kaina ar atlygis, nėra pateikiamos aiškia, suprantama kalba. Vertinant pagal 3 straipsnio 1 dalį, jei atitinkamoje nacionalinėje teisėje nėra papildomų taisyklių, reikės atsižvelgti, pavyzdžiui, į sutarties sudarymo metu vyraujančias rinkos praktikas lyginant vartotojo mokamą sumą ir konkrečios prekės ar paslaugos vertę (243). Pavyzdžiui, dėl galimos nesąžiningos paskolos sutartyje nustatytą paprastųjų palūkanų normos Teisingumo Teismas (244) konstatavo, kad

„jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sutarties sąlyga, susijusi su paprastųjų palūkanų skaičiavimo metodu, […] nėra surašyta aiškiai ir suprantamai, kaip reikalaujama pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį, jis turi išnagrinėti, ar ši sąlyga yra nesąžininga, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Atlikdamas tokį nagrinėjimą šis teismas turi, be kita ko, palyginti šioje sąlygoje numatytą paprastųjų palūkanų normos skaičiavimo metodą ir faktinį šios normos dydį, gautą taip apskaičiavus, su įstatyme įtvirtinta palūkanų norma ir įprastai taikomais skaičiavimo metodais, taip pat su pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties sudarymo momentu rinkoje vyravusia palūkanų norma nagrinėjamai paskolos sutarčiai lygiaverčio dydžio ir trukmės paskolos atveju;“

Atsižvelgdama į 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą „sąžiningumo reikalavimą“, Komisija mano, kad atliekant šį vertinimą gali būti atsižvelgiama tik į sąžiningą ir teisingą rinkos praktiką.

3.4.5. Aplinkybės sutarties sudarymo metu

Remiantis 4 straipsnio 1 dalimi, nesąžininga sutarties sąlyga, t. y. rimta neatitiktis sąžiningumo reikalavimams, turi būti vertinama atsižvelgiant į sutarties pobūdį, kitas sutarties sąlygas bei „visas aplinkybes sutarties sudarymo metu“. Pastarasis aspektas neapima aplinkybių, pasireiškiančių vykdant sutartį. Tačiau sutarties sudarymo aplinkybės turi apimti visas aplinkybes, kurios buvo žinomos arba pagrįstai galėjo būti žinomos pardavėjui ar tiekėjui ir kurios galėtų paveikti paskesnį sutarties vykdymą (245).

Viena iš tokių aplinkybių yra rizika, kad sudarant paskolos sutartį užsienio valiuta galimas valiutos keitimo kurso svyravimas, kuris gali pasireikšti tik vykdant sutartį. Tokiais atvejais nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į skolintojo žinias ir patirtį, turės įvertinti, ar valiutos kurso rizikos poveikis vartotojui atitinka sąžiningumo reikalavimus, t. y. ar tai yra sąžininga ir teisinga praktika, ar ji sukelia ryškų neatitikimą, kaip jis suprantamas pagal 3 straipsnio 1 dalį (246).

Jei sutarties sąlygos yra iš dalies ar visiškai pakeistos, vertinant naujas sutarties sąlygas, tikslinga atsižvelgti į pakeitimo metu buvusias aplinkybes (247).

Ryškus neatitikimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į sutarties sąlygos turinį ir neatsižvelgiant į tai, kaip jis buvo praktiškai taikomas (248). Pavyzdžiui, kai dėl sutarties sąlygos pardavėjas ar tiekėjas gali reikalauti nedelsiant visiškai grąžinti paskolą, jei vartotojas nesumoka nustatyto mėnesio įmokų skaičiaus, nesąžiningumas turi būti vertinamas pagal nemokamų mėnesinių įmokų, kurių reikalaujama pagal sutartį, skaičių. Jis negali būti grindžiamas mėnesinių įmokų, kurių vartotojas faktiškai nesumokėjo prieš tai, kai pardavėjas ar tiekėjas pasinaudojo atitinkama sąlyga, skaičiumi (249).

3.4.6. Skaidrumo trūkumas dėl sutarties sąlygų nesąžiningumo

Skaidrumo nebuvimas savaime nereiškia, kad pagal NSS 3 straipsnio 1 dalį tam tikra sutarties sąlyga yra nesąžininga (250). Tai reiškia, kad nustačius, kad 4 straipsnio 2 dalyje (251) nurodyta sutarties sąlyga „nėra pateikiama aiškia, suprantama kalba“, jos nesąžiningumas paprastai turi būti vertinamas pagal 3 straipsnio 1 dalies kriterijus (252). Atvirkščiai, skaidrumo stoka nėra būtinas elementas vertinant nesąžiningumą pagal 3 straipsnio 1 dalį (253), taigi taip pat, atsižvelgiant į jų nesubalansuotą turinį, visiškai skaidrios sutarties sąlygos gali būti nesąžiningos pagal 3 straipsnio 1 dalį (254).

Tačiau tiek, kiek sutarties sąlygos nėra aiškios ir suprantamos, t. y. kai pardavėjai ar tiekėjai nesilaiko skaidrumo reikalavimų, ši aplinkybė gali padėti nustatyti nesąžiningą sutarties sąlygą pagal 3 straipsnio 1 dalį arba netgi gali nurodyti nesąžiningumą. Priedo 1 punkto i papunkčiu bendrai ir priedo 1 punkto j papunkčiu, ypač atsižvelgiant į vienašališkus sutarties sąlygų pakeitimus, patvirtinama, kad skaidrumo stoka gali būti lemiama aplinkybė nustatant nesąžiningas sutarties sąlygas.

Keli sprendimai yra susiję su skaidrumo trūkumu, kaip (svarbiu) elementu vertinant bent jau tam tikrų rūšių sutarčių sąlygų (255) nesąžiningumą arba tuo pačiu metu nurodant ir skaidrumo trūkumą, ir sutarties sąlygų nesąžiningumą (256).

Teisingumo Teismas pabrėžė skaidrumo svarbą sutarties sąlygų sąžiningumui, pavyzdžiui, kalbant apie nuostatas, kurios leidžia pardavėjui ar tiekėjui keisti vartotojų mokamas palūkanas ilgalaikėse sutartyse (257), kurios apibrėžia pagrindines vartotojo pareigas paskolų sutartyse (258) arba teisės pasirinkimo išlygas (259).

Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad kalbant apie teisės pasirinkimo sąlygą, kurioje nepripažįstama, jog pagal reglamentą „Roma I“ vartotojai visada gali remtis palankesnėmis valstybės narės, kurioje yra jų gyvenamoji vieta (260), taisyklėmis, todėl nepateikus tokios informacijos arba suformulavus klaidinančią sąlygą, ji gali būti laikoma nesąžininga. Teisingumo Teismas (261), primindamas ryškaus šalių teisių ir pareigų neatitikimo kriterijų, nurodė, kad

„[visų] pirma nesąžiningą tokios sąlygos pobūdį gali lemti formuluotė, neatitinkanti Direktyvos 93/13 5 straipsnio reikalavimo pateikti ją aiškia ir suprantama kalba. […]“

Taigi galima daryti išvadą, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamos sutarties sąlygos turinį ir atsižvelgiant į skaidrumo trūkumo poveikį, galima nesąžiningas sutarties sąlyga gali būti glaudžiai susijusi su skaidrumo stoka arba sutarties sąlygos skaidrumo trūkumas gali nurodyti jos nesąžiningumą. Taip gali būti, pavyzdžiui, kai vartotojai negali suprasti sąlygos pasekmių arba yra klaidinami.

Iš tiesų, kai vartotojai atsiduria nepalankioje padėtyje dėl sutarties sąlygų, kurios yra neaiškios, paslėptos ar klaidinančios, arba jei nėra paaiškinimų, reikalingų jų pasekmėms suprasti, mažai tikėtina, kad pardavėjas ar tiekėjas dorai ir teisingai elgiasi su vartotoju, atsižvelgdamas į jo teisėtus interesus.

3.4.7. NSS direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodyto priedo vaidmuo

Kaip nurodyta NSS 3 straipsnio 3 dalyje, NSS direktyvos priede pateikiamas tik orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurios gali būti pripažintos nesąžiningomis, sąrašas. Teisingumo Teismas tai ne kartą pabrėžė (262). Neišsamus priedas ir minimalus suderinimo principas pagal NSS direktyvos 8 straipsnį reiškia, kad nacionalinės teisės aktuose sąrašas gali būti išplėstas arba naudojamos formuluotės, dėl kurių taikomi griežtesni standartai (263).

Kadangi sąrašas yra tik orientacinis, jame pateiktos sąlygos neturėtų būti automatiškai laikomos nesąžiningomis. Tai reiškia, kad jų nesąžiningumas dar turi būti vertinamas atsižvelgiant į bendruosius kriterijus, apibrėžtus NSS direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnyje (264). Teisingumo Teismas yra patvirtinęs, kad priedo sąraše nurodyta sąlyga nebūtinai turi būti laikoma nesąžininga ir, atvirkščiai, – ten nesanti sąlyga gali būti pripažinta nesąžininga (265). Nepaisant to, priedas yra svarbus elementas vertinant nesąžiningas sutarties sąlygas. Teisingumo Teismo žodžiais,

„Nors atsižvelgiant vien į aptariamo priedo turinį nėra savaime akivaizdu, kad ginčijama sąlyga yra nesąžininga, tai yra esminis elementas, kuriuo remdamasis kompetentingas teismas gali pagrįsti šios sąlygos nesąžiningumo vertinimą. (266)“

Jei valstybė narė (267) patvirtino sąlygų, kurios visada laikomos nesąžiningomis, „juodąjį sąrašą“ (268), tokiuose sąrašuose esančios sutarties sąlygos nebus vertinamos pagal nacionalines nuostatas, perkeliančias 3 straipsnio 1 dalį.

Priešingu atveju nacionalinės valdžios institucijos turi išnagrinėti sąlygą pagal 3 straipsnio 1 dalį, naudodamos priedą kaip atskaitą tam, kas paprastai sukelia ryškų neatitikimą tarp šalių teisių ir pareigų ir prieštarauja sąžiningumo reikalavimams.

Teisingumo Teismas savo praktikoje nurodė šiuos priedo punktus:

— 1 punkto e papunktis (269): Nutartis Pohotovosť, C-76/10; Sprendimas Aziz (270), C-415/11; Sprendimas Banco Santander Escobedo Cortés, sujungtos bylos C-94/17 ir C-96/16, dėl delspinigių,

— 1 punkto e papunktis: Sprendimas Radlinger Radlingerová, C-377/14, dėl bendro sutartinių sankcijų poveikio,

— i, j ir l papunkčiai kartu su 2 punkto b ir d papunkčiais: Sprendimas RWE Vertrieb, C-92/11, Sprendimas Invitel (271), C-472/10, Sprendimas Bucura (272), C-348/14, dėl kainų svyravimo sąlygų,

— 1 punkto i, j ir l papunkčiai kartu su 2 punkto b ir d papunkčiais: — Sprendimas Kásler ir Káslerné Rábai (273), C-26/13, dėl valiutos kurso perskaičiavimo mechanizmo užsienio valiuta išreikštai hipoteka užtikrintai paskolai, — Sprendimas Matei ir Matei (274), C-143/13, dėl vienašališkų palūkanų normų pokyčių,

— 1 punkto q papunktis (275): — Sprendimas Océano Grupo Editorial, C-240/98; Sprendimas VB Pénzügyi Lízing, C-137/08; Sprendimas Pannon GSM, C-243/08; nurodymas, kad jurisdikcijos sąlygos, pagal kurias vartotojas įpareigojamas kreiptis į išimtinės jurisdikcijos teismą, kuris gali būti toli nuo jo nuolatinės gyvenamosios vietos, todėl jam bus sunku atvykti į teismą, iš esmės yra įtrauktas į 1 punkto q papunktį (276); Sprendimas Aqua Med, C-266/18, susijęs su įstatymų nuostatomis dėl jurisdikcijos, — Sprendimas Asturcom Telecomunicaciones, C-240/08; Sprendimas Katalin Sebestyén, C-342/13, dėl arbitražo išlygų, — Sprendimo Aziz, C-415/11, 75 punktas dėl hipoteka užtikrintų paskolų sutarčių priverstinio vykdymo nuostatų, jų vertinimo atsižvelgiant į esamas teisių gynimo priemones.

Vienas iš priedo pranašumų yra tai, kad jame galima rasti bendrą pagrindą, kai valstybės narės koordinuoja savo vykdymo veiksmus, susijusius su nesąžiningomis sutarties sąlygomis. Be to, remdamiesi NSS direktyvos priedu ir įvairių nacionalinių teisės aktų, kuriais direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, priedais, pardavėjai ar tiekėjai geriau supranta, kokios rūšies sutarties sąlygos yra problemiškos, ir gali padėti vykdymo įstaigoms oficialiai arba neoficialiai įgyvendinti NSS direktyvą.

4. NEPRIVALOMASIS NESĄŽININGŲ SUTARČIŲ SĄLYGŲ POBŪDIS (NSS DIREKTYVOS 6 STRAIPSNIO 1 DALIS)

6 straipsnis 1. Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų. 2. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos užtikrinti, kad vartotojas neprarastų šia direktyva teikiamos apsaugos, sutarčiai taikytina teise pasirenkant Bendrijai nepriklausančios valstybės teisę, jei pastaroji yra artimai susijusi su valstybių narių teritorija. 21 konstatuojamoji dalis kadangi valstybės narės turi užtikrinti, kad pardavėjo ar tiekėjo su vartotojais sudaromose sutartyse nebūtų naudojamos nesąžiningos sąlygos, o jeigu vis dėlto tokių sąlygų yra, kad jos vartotojui nebūtų privalomos, o sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų;

4.1. NSS direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pobūdis ir vaidmuo apsaugant nuo nesąžiningų sutarčių sąlygų

Teisingumo Teismas (277) nuolat pabrėžia 6 s