Pagal Direktyvos 7 straipsnio 4 dalį tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidos kompensuojamos arba apmokamos iki tokio lygio, iki kurio tokias išlaidas padengtų draudimo valstybė narė, jei tos sveikatos priežiūros paslaugos būtų suteiktos jos teritorijoje, neviršydama faktiškai gautų sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų. Pagal 7 straipsnio 9 dalį valstybės narės gali apriboti taisyklių dėl tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų kompensavimo taikymą dėl privalomų bendrojo intereso priežasčių. Pagal 7 straipsnio 11 dalį tokie apribojimai turi būti būtini ir proporcingi ir negali būti savavališko diskriminavimo arba nepagrįsto kliūčių laisvam judėjimui sudarymo priemonė. Be to, valstybės narės turi pranešti Komisijai apie sprendimą nustatyti 7 straipsnio 9 dalyje numatytus apribojimus.

Antras atitikties vertinimo etapas prasidėjo iš karto po to, kai buvo pranešta apie nacionalines priemones. Šiame etape Komisija vertino, ar visi nacionalinės teisės aktai ir kitos priemonės, apie kurias buvo pranešta, atitinka Direktyvą. Komisijai buvo pranešta apie daugiau kaip penkis šimtus nacionalinių priemonių, kuriomis Direktyva perkeliama į nacionalinę teisę. Daug susijusių nacionalinių teisės aktų yra iš dalies dėl to, kad Direktyva reglamentuojami įvairūs klausimai, kurie sprendžiami skirtingais regioniniais ir (arba) administraciniais lygmenimis ir reglamentuojami atskirais teisės aktais valstybėse narėse, pvz., kompensavimo mechanizmai, informacijos kanalai (nacionaliniai kontaktiniai centrai, sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai), pacientų teisės ir profesinė atsakomybė.

Iki perkėlimo į nacionalinę teisę termino (2013 m. spalio 25 d.) Komisijos atstovai lankėsi visose valstybėse narėse, kad aptartų visas būtinas perkėlimo į nacionalinę teisę priemones ir, jei prašoma, suteiktų pagalbą. Be to, Direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę buvo aptartas su valstybėmis narėmis Komisijos vadovaujamuose komitetuose.

Bendrasis Direktyvos 2011/24/ES dėl pacientų teisių į tarpvalstybines sveikatos priežiūros paslaugas įgyvendinimo (toliau – Direktyva) tikslas – palengvinti galimybę naudotis saugiomis ir aukštos kokybės sveikatos priežiūros paslaugomis kitoje valstybėje narėje. Šiuo tikslu, laikantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo nustatytų ir Direktyvoje įtvirtintų principų, pacientams kompensuojamos sveikatos priežiūros paslaugų išlaidos. Kartu valstybės narės lieka atsakingos už tinkamų sveikatos priežiūros paslaugų teikimą jų teritorijoje. Be to, Direktyva skatinamas valstybių narių tarpvalstybinis bendradarbiavimas ES piliečių labui sveikatos priežiūros srityje, kiek tai susiję su receptais, e. sveikata, retosiomis ligomis ir sveikatos technologijų vertinimu (STV). Direktyva taikoma tarpvalstybinėms sveikatos priežiūros paslaugoms nepažeidžiant reglamentuose dėl socialinės apsaugos koordinavimo nustatytos sistemos.

Pagal 4 straipsnio 3 dalį reikalaujama, kad valstybės narės laikytųsi nediskriminavimo principo pacientų iš kitų valstybių narių atžvilgiu. Joje taip pat pažymima, kad valstybės narės tam tikromis aplinkybėmis gali priimti priemones, susijusias su galimybe gauti gydymą; tačiau tokios priemonės turi būti pateisinamos, būtinos ir proporcingos; be to, apie jas turi būti iš anksto paskelbta viešai.

Kita valstybė narė reikalavo užsienio šalies nacionalinio kontaktinio centro išduotos pažymos, kuria būtų patvirtinta, kad sveikatos priežiūros paslaugos, kurios bus suteiktos jos teritorijoje, atitiks visus nustatytus saugos ir kokybės standartus. Be to, norint gauti išankstinį leidimą, reikalingas raštiškas sveikatos priežiūros paslaugos teikėjo patvirtinimas, kad jis galės suteikti prašomą paslaugą pareiškėjo nurodytu laikotarpiu.

Bendras tokių prašymų išmokėti kompensacijas skaičius buvo santykinai mažas per visus trejus metus, bet išliko labai pastovus. 2015 m. iš viso buvo patenkinti 180 704 prašymai 19 valstybių narių ir Norvegijoje; 2016 m. patenkintų prašymų skaičius 22 valstybėse narėse buvo 209 569, o 2017 m. iš viso buvo patenkinti 194 292 prašymai 20 valstybių narių. Iš besikeičiančio duomenis pateikusių šalių skaičiaus matyti, kad ES piliečių, pasinaudojusių pagal Direktyvą suteiktomis teisėmis, skaičius per trejus ataskaitinio laikotarpio metus labai nepadidėjo ir nesumažėjo.

Įdomu tai, kad atliekant išsamumo patikrą buvo iškeltas profesinės atsakomybės draudimo klausimas, keliantis problemų keliose valstybėse narėse. Net jeigu sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai yra de facto apsidraudę atsakomybės draudimu, praktiškai dažnai nėra teisės aktų, pagal kuriuos būtų reikalaujama įdiegti tokias sistemas. Be to, kai kurioms valstybėms narėms taip pat buvo sunku įgyvendinti principą, kurio laikantis pacientui suteikiama daugiau galimybių rinktis sveikatos priežiūros paslaugų teikėjus, esančius kitoje valstybėje narėje, nepaisant to, ar jie yra sudarę sutartis su įstatymais nustatyta sveikatos priežiūros sistema toje valstybėje narėje, ar ne.

Iš duomenų apie pacientų (su išankstiniais leidimais ar be jų) srautų kryptis paaiškėjo dvi svarbios tendencijos. Pirmoji tendencija: per pastaruosius trejus metus dauguma pacientų vyko į kaimynines šalis. Tai leidžia manyti, kad apskritai pacientai labiau nori gauti sveikatos priežiūros paslaugas netoli namų, jei tai įmanoma, o jeigu jie nusprendžia keliauti, – renkasi kaimyninę šalį. Antroji tendencija nurodyta priede pateiktame srautų žemėlapyje. Maždaug pusę pacientų srauto sudaro pacientai, vykstantys iš Prancūzijos į kaimynines šalis, o kitą pusę – nedideli skaičiai pacientų, kurie siekdami gauti sveikatos priežiūros paslaugas keliauja po visą ES – tiek į kaimynines, tiek į toliau esančias šalis. Todėl galima teigti, kad nors 50 proc. pacientų judumo atvejų gali lemti kaimynystės aspektas ir galbūt gydytojų bendradarbiavimas pasienio ruožuose, labai didelė jų dalis gali būti susijusi su pacientų noru pasinaudoti sveikatos priežiūros paslaugomis savo pasirinktoje vietoje. Toks pasirinkimas gali būti paskatintas noro grįžti namo į gimimo šalį pasinaudoti sveikatos priežiūros paslaugomis arba atsivežti giminaitį arčiau tos vietos, kurioje šeimos narys galėtų juo pasirūpinti, taip pat jis gali būti paskatintas noro gauti specialistų konsultacijas, kurių nėra galimybės gauti gyvenamojoje šalyje.

B priede pateiktame 2 srautų žemėlapyje nurodyti bendri pacientų, keliaujančių į kitą šalį dėl gydymo paslaugų, kurioms nereikalingas išankstinis leidimas, srautai 2015, 2016 ir 2017 m. Vėl matyti aiški tendencija, kad daugiausia pacientų į kitas šalis vyksta iš Prancūzijos, o trys pagrindinės šalys, į kurias dėl sveikatos priežiūros paslaugų per visus trejus metus jie vyko dažniausiai, – Ispanija, Portugalija ir Belgija. Be pacientų, keliaujančių iš Prancūzijos, antrą pagal dažnumą keliaujančių pacientų srautą sudarė pacientai, keliaujantys iš Danijos į Vokietiją; taip pat nemažai pacientų vyko iš Lenkijos į Čekiją ir iš Norvegijos į Ispaniją. Įdomu pastebėti, kad iš papildomų Danijos pateiktų duomenų matyti, jog didžioji iš jos į kitas šalis vykstančių pacientų dalis keliauja dėl dantų priežiūros paslaugų.

Tačiau tai, jog į kitas šalis pasinaudoti sveikatos priežiūros paslaugomis vykstančių pacientų skaičius lėtai, bet nuosekliai didėja, leidžia manyti, kad dėl didesnio informacijos kiekio, pateikiamo nacionalinių kontaktinių centrų interneto svetainėse, sumažėjo pacientų nacionaliniams kontaktiniams centrams teikiamų prašymų skaičius. Be to, gydytojai yra geriau susipažinę su šia sistema, todėl jie patys tiesiogiai turi teikti informaciją pacientams.

3 diagrama. Nacionaliniams kontaktiniams centrams pateikti prašymai suteikti informaciją

3.2.Pacientams skirtos informacijos gerinimas ir neįgaliųjų informacijos poreikiai

Iš neseniai Komisijos atlikto tyrimo, susijusio su pacientams teikiama informacija, matyti, kad nacionalinių kontaktinių centrų interneto svetainėse paprastai trūksta išsamios informacijos apie pacientų teises, taip pat apie tai, ką daryti nepagrįsto delsimo atvejais. Be to, nebuvo pakankamai informacijos apie skundų nagrinėjimo procedūras ir ginčų sprendimą, taip pat informacijos apie tai, kiek laiko trunka prašymų išmokėti kompensacijas ir prašymų suteikti išankstinį leidimą nagrinėjimas. Taip pat skyrėsi informacija apie tai, kokių gydymo paslaugų išlaidos yra kompensuojamos. Iš pateiktų išvadų matyti, kad, nors nacionalinių kontaktinių centrų interneto svetainėse buvo tinkamai pateikiama informacija apie kelias sveikatos priežiūros paslaugų kategorijas, interneto svetaines vis dar reikia toliau tobulinti.

Direktyvoje nacionaliniai kontaktiniai centrai raginami teikti pacientams ir sveikatos priežiūros specialistams informaciją apie neįgaliųjų galimybę patekti į ligonines (4 straipsnio 2 dalies a punktas). Informacija turėtų tapti prieinama elektroninėmis priemonėmis ir neįgaliesiems naudoti pritaikytais formatais (6 straipsnio 5 dalis), atsižvelgiant į neįgaliesiems tenkančias papildomas išlaidas (7 straipsnio 4 dalis). Neseniai IF SBH atlikus nedidelio masto apklausą, daugiausia susijusią su viena valstybe nare (Danija), paaiškėjo, kad didžioji dauguma respondentų net nebuvo girdėję apie tai, jog yra nacionaliniai kontaktiniai centrai. Tačiau tas nedaugelis žmonių, kurie vis dėlto pasinaudojo savo teisėmis pagal Direktyvą, daugiausiai liko patenkinti, jų išlaidos buvo visiškai arba iš dalies padengtos ir jie svarstytų galimybę vėl pasinaudoti šia priemone. Tai atspindi ankstesnės Komisijos ataskaitos išvadas, kuriose nurodoma, kad apklaustųjų grupės apie galiojančią direktyvą vis dar žino nedaug.

3.3.Sąveika su socialinės apsaugos koordinavimo reglamentais

Pagrindinis Direktyvos ir reglamentų skirtumas, kiek tai susiję su teisėmis į kompensaciją, yra tas, kad pagal reglamentus pacientai turi teisę gauti sveikatos priežiūros paslaugas užsienyje kaip apdraustieji pagal gydymo valstybės narės socialinio draudimo sistemą. Pagal Direktyvą jų išlaidos už gydymą užsienyje kompensuojamos taip pat, kaip ir tuo atveju, jeigu gydymo paslaugos būtų suteiktos jų gyvenamojoje šalyje (valstybėje narėje, kurioje pacientas apdraustas). Vis dėlto, kaip aiškinama Direktyvos 46 konstatuojamojoje dalyje, tam tikrais atvejais išmokos turėtų būti mokamos laikantis reglamentų nuostatų, nebent pacientas būtų paprašęs kitaip.

Remiantis nacionalinių kontaktinių centrų atliktų apklausų rezultatais, daugelis valstybių narių toliau reiškia susirūpinimą dėl informavimo apie esamą sudėtingą teisinę padėtį. Šiek tiek mažiau nei pusėje nacionalinių kontaktinių centrų interneto svetainėse pateikiama informacija apie abu teisės aktus. Nacionaliniai ekspertai yra parengti teikti informaciją apie abu būdus, visų pirma per 2016 m. spalio mėn. vykusią konferenciją apie informuotumą apie Direktyvoje įtvirtintas teises ir, antra, per 2018 m. kovo 8 d. vykusį nacionalinių kontaktinių centrų gebėjimų stiprinimo praktinį seminarą; abu renginius surengė Komisija. Naudodamiesi per praktinį seminarą išplatintomis priemonėmis visi nacionaliniai kontaktiniai centrai turėtų sugebėti paaiškinti skirtumus tarp šių dviejų teisinių kelių ir aktyviai teikti apie juos informaciją pacientams.

4.Sveikatos priežiūros sistemų bendradarbiavimas

4.1.Sveikatos technologijų vertinimas

Sveikatos technologijų vertinimas (STV) yra svarbi įrodymais pagrįstų sprendimų, susijusių su sveikata, priėmimo dalis ES šalyse. Dauguma valstybių narių pranešė , kad yra įdiegusios nacionalinę STV sistemą, taikomą vaistams (26 valstybės narės ir Norvegija) ir (arba) medicinos priemonėms (20 valstybių narių ir Norvegija).

Šiuo metu ES bendradarbiavimą, susijusį su sveikatos technologijų vertinimu, sudaro dvi pagrindinės dalys. Visų pirma, STV tinklas , kuris jungia nacionalines institucijas ar įstaigas, atsakingas už sveikatos technologijų vertinimą. Direktyvos 15 straipsnyje numatytos taisyklės, susijusios su STV tinklu, yra išdėstytos Komisijos įgyvendinimo sprendime 2013/329/ES . Tinklas teikia mokslinio ir techninio bendradarbiavimo strategines rekomendacijas ir politines gaires. Be keitimosi informacija apie svarbius politikos pokyčius sveikatos technologijų vertinimo srityje, per pastaruosius trejus metus STV tinklas parengė svarbių politikos dokumentų, pavyzdžiui, 2015 m. spalio mėn. dokumentą „Europos bendradarbiavimo bendro medicinos priemonių STV srityje pridėtinė vertė“ ir 2016 m. lapkričio mėn. diskusijoms skirtą dokumentą „Reguliavimo ir STV sinergijų problemos vaistų klausimais“. Be to, įgyvendinant jo 2016–2020 m. daugiametę darbo programą numatyta parengti daug papildomų strateginių dokumentų.

Antroji papildoma dalis – mokslinis ir techninis bendradarbiavimas, vykdomas pagal EUNetHTA bendruosius veiksmus . Šiuo metu vykdomuose bendruosiuose veiksmuose, kurie pradėti 2016 m. birželio mėn. ir tęsis iki 2020 m., dalyvauja daugiau kaip 80 partnerių, atitinkamų STV įstaigų, atliekančių vertinimus, ir ne pelno organizacijų, prisidedančių prie STV Europoje.

Reaguodama į Tarybos ir Europos Parlamento raginimus užtikrinti tvarų ES bendradarbiavimą STV srityje po 2020 m., Komisija pradėjo plataus masto svarstymo procesą, apimantį konsultacijas su suinteresuotosiomis šalimis ir poveikio vertinimą pagal Komisijos geresnio reglamentavimo darbotvarkę. Šis svarstymo procesas baigėsi 2018 m. sausio 31 d. Komisijos priimtu pasiūlymu dėl teisėkūros procedūra priimamo akto . Pasiūlymo tikslas – pasinaudoti nuolatiniu projektais grindžiamu bendradarbiavimu STV srityje ir pašalinti tam tikrus per svarstymo procesą nustatytus trūkumus. Siūlomu teisės aktu siekiama užtikrinti geresnį vidaus rinkos veikimą ir prisidėti prie aukšto lygio žmonių sveikatos apsaugos. Tikimasi, kad atsižvelgiant į pasiūlymą vykdomas bendradarbiavimas STV srityje po 2020 m. padės kurti Europos pacientams prieinamas naujoviškas sveikatos priežiūros technologijas, geriau panaudoti turimus išteklius ir didinti galimybes planuoti verslą. Pasiūlyme Sąjungos lygmeniu nustatoma bendradarbiavimo STV srityje paramos sistema ir procedūros bei sveikatos priežiūros technologijų klinikinio vertinimo bendrosios taisyklės. Visų pirma jis apima bendrą darbą, susijusį su klinikiniais vertinimais, bendras mokslines konsultacijas ir kuriamas sveikatos priežiūros technologijas.

Pasiūlymas pateiktas Tarybai ir Europos Parlamentui.

4.2.E. sveikata

E. sveikatos tinklas yra savanoriškas tinklas, apimantis už e. sveikatą atsakingas nacionalines institucijas, kuris siekia užtikrinti sąveikių taikomųjų programų naudojimą ir gerinti priežiūros paslaugų tęstinumą bei galimybes jomis naudotis.

E. sveikatos tinklo darbas yra labai svarbus sprendžiant teisines, organizacines, technines ir semantinio sąveikumo problemas tarpvalstybinio keitimosi su asmens sveikata susijusiais duomenimis srityje. Tinklas tapo e. sveikatos skaitmeninių paslaugų infrastruktūros (eHDSI), Europos infrastruktūros tinklų priemonės finansuojamos IT sistemos, pagrindu, ir patvirtino gaires dėl pacientų duomenų suvestinių (2013 m. lapkričio mėn.) ir e. receptų (2014 m. lapkričio mėn.).

Numatyta, kad įgyvendinant eHDSI infrastruktūrą iki 2018 m. pabaigos kelios pirmosios šalys pradės savanoriškai keistis pirmosiomis pacientų duomenų suvestinėmis ir e. receptais; tikimasi, kad iki 2020 m. dalyvaus apie 20 valstybių narių. Kol kas 16 valstybių narių gavo 10,6 mln. EUR EITP finansavimą, kad galėtų atlikti techninio pasirengimo veiksmus, būtinus šiam tarpvalstybiniam keitimuisi duomenimis. 2018 m. paskelbti papildomi kvietimai, suteikiantys galimybę daugiau valstybių narių dalyvauti eHDSI.