KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų taikymo /* COM/2012/0743 final */





TURINYS 1........... Įvadas............................................................................................................................ 3 1.1........ Pagrindiniai faktai............................................................................................................ 3 1.2........ Bendras reglamento taikymo vertinimas........................................................................... 3 2........... Reglamento taikymo sritis................................................................................................ 4 2.1........ Bylos, kurioms taikomas reglamentas.............................................................................. 4 2.1.1..... Ikibankrotinės ir mišrios procedūros................................................................................ 4 2.1.2..... Fizinių bei savarankiškai dirbančių asmenų bankrotas....................................................... 6 2.2........ Į taikymo sritį neįtrauktos bylos, 1 straipsnio 2 dalis......................................................... 7 2.3........ Už ES ribų iškeltų bankroto bylų pripažinimas arba ES ir už jos ribų iškeltų bylų koordinavimas 8 3........... Jurisdikcija iškelti bankroto bylą...................................................................................... 8 3.1........ Skolininko pagrindinių turtinių interesų vietos (PTIV) apibrėžtis ir nustatymas.................... 8 3.2........ Jurisdikcijos tikrinimo procedūros................................................................................... 9 3.3........ Su bankrotu susiję ieškiniai............................................................................................ 10 4........... Taikytina teisė............................................................................................................... 10 4.1........ Bendrosios taisyklės (Lex fori concursus) taikymo sritis................................................. 10 4.2........ Lex fori principo taikymo išimtys................................................................................... 11 5........... Sprendimų iškelti bylą pripažinimas................................................................................ 12 6........... Pagrindinės ir šalutinių bylų koordinavimas..................................................................... 13 7........... Įmonių grupė................................................................................................................ 13 8........... Bankroto bylų skelbimas ir informavimas apie jas........................................................... 15 9........... Reikalavimų pateikimas................................................................................................. 15 10......... Išvados........................................................................................................................ 16 KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų taikymo 1. Įvadas 1.1. Pagrindiniai faktai Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų[1] (toliau – reglamentas) įsigaliojo 2002 m. gegužės mėn. Reglamentu nustatyta Europos tarpvalstybinių bankroto bylų nagrinėjimo sistema. Jis taikomas, kai skolininko – fizinio arba juridinio asmens – turtas arba kreditoriai yra ne vienoje valstybėje narėje. Reglamentu nustatyta, kurio teismo jurisdikcija yra iškelti bankroto bylą, ir užtikrinta, kad susijęs sprendimas būtų pripažįstamas ir vykdomas visoje Sąjungoje. Juo taip pat įtvirtintos vienodos taikytinos teisės nustatymo taisyklės ir numatytas pagrindinės ir šalutinių bylų koordinavimas. Reglamentas taikomas visoms valstybėms narėms, išskyrus Daniją, kuri pagal Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo taiko specialią tvarką dėl teisminio bendradarbiavimo. Ši ataskaita parengta pagal Reglamento 46 straipsnį. Jos tikslas – Europos Parlamentui, Tarybai ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui pateikti reglamento taikymo vertinimą. Ataskaitoje atsižvelgta į šiuos dokumentus: · Heidelbergo ir Vienos universitetų su nacionalinių pranešėjų tinklo pagalba parengtą reglamento taikymo 26 valstybėse narėse vertinimo lyginamąją teisės studiją[2]; · GHK ir „Milieu“ konsorciumo atliktą reglamento dalinio keitimo poveikio vertinimą[3]; · 2012 m. kovo–birželio mėn. internetu vykdytų viešų konsultacijų rezultatus[4]. Komisija iš viso gavo 134 atsakymus iš visų valstybių narių, išskyrus Bulgariją ir Maltą, o daugiau nei 50 % visų respondentų sudarė Jungtinės Karalystės (21 %), Rumunijos (20 %) ir Italijos (12 %) respondentai. Atsakymus pateikė daug įvairių suinteresuotųjų šalių, o daugiausia atsakymų pateikė akademinės bendruomenės atstovai, teisininkai ir valdžios institucijų atstovai. Reglamento taikymas taip pat buvo aptartas Europos teisminiame tinkle civilinėse ir komercinėse bylose. 1.2. Bendras reglamento taikymo vertinimas Remdamasi vertinimu Komisija daro išvadą, kad apskritai reglamentas laikomas tinkama tarpvalstybinių bankroto bylų koordinavimo priemone Sąjungoje. Suinteresuotosios šalys iš esmės remia pagrindinius pasirinktus principus ir juo pagrįstą politiką. Europos Sąjungos Teisingumo Teismas patikslino keletą reglamento aiškinimo klausimų ir taip padėjo nacionaliniams teismams jį vienodai aiškinti. Šis vertinimas grindžiamas viešų konsultacijų rezultatais, kurie parodo, kad, daugumos respondentų nuomone, reglamentas veikia veiksmingai, o daugiausia teigiamų nuomonių pateikė teisininkai, valdžios institucijų ir akademinės bendruomenės atstovai. Vis dėlto atliekant vertinimą ir viešų konsultacijų metu nustatyta keletas reglamento trūkumų. Taigi Komisija mano, kad jį reikia pritaikyti, kad būtų atsižvelgta į šiuolaikines verslui palankias sąlygas. Daugiausia nustatytų problemų yra susijusios su reglamento taikymo sritimi, jurisdikcijos nustatymo taisyklėmis, pagrindinių ir šalutinių bylų santykiu, su bankrotu susijusių sprendimų viešinimu ir reikalavimų pateikimu. Be to, kritikuota tai, kad nėra specialių taisyklių, taikomų įmonių grupės narių bankroto atveju. Šie klausimai išsamiau aprašyti toliau. 2. Reglamento taikymo sritis 2.1. Bylos, kurioms taikomas reglamentas Pagrindinis reglamento tikslas – užtikrinti, kad tiek fizinių, tiek juridinių asmenų atžvilgiu priimtas sprendimas iškelti bankroto bylą ir jo pasekmės būtų pripažįstamos visoje Sąjungoje. 1 straipsnio 1 dalyje išdėstyti reglamento taikymo kriterijai, kuriuos valstybėse narėse iškeltos bylos turi atitikti, kad joms būtų taikomas reglamentas, atspindi tradicinę bankroto bylų sampratą, kadangi daroma prielaida dėl skolininko bankroto ir reikalaujama teisės į turtą netekimo bei likvidatoriaus paskyrimo. Tačiau dėl naujų tendencijų ir požiūrio valstybėse narėse dabartinė reglamento taikymo sritis nebeapima daugelio įvairių valstybėse narėse iškeltų bylų, kuriomis siekiama spręsti bendrovių ir fizinių asmenų įsiskolinimo problemą. 2.1.1. Ikibankrotinės ir mišrios procedūros Dabar daugelyje Europos nacionalinės bankroto teisės aktų numatytos ikibankrotinės ir mišrios procedūros. Ikibankrotines procedūras galima apibūdinti kaip teismo arba administracinės institucijos prižiūrimas kvazikolektyvines procedūras, kurias vykdant sunkumų patiriančiam skolininkui suteikiama galimybė restruktūrizuotis, kol neiškelta bankroto byla, ir išvengti tradicinę sampratą atitinkančios bankroto bylos iškėlimo. Mišrios procedūros yra procedūros, kuriose skolininkui paliekama tam tikra savo turto ir reikalų kontrolė, tačiau kontroliuojant ar prižiūrint teismui ar bankroto specialistui. Vertinime padaryta išvada, kad 15 valstybių narių taiko ikibankrotines arba mišrias procedūras, kurios šiuo metu neįtrauktos į reglamento A priedą; jos nurodytos toliau pateiktoje lentelėje. Lentelė. Į reglamento A priedą neįtrauktos ikibankrotinės ir mišrios procedūros Austrija || - procedūros pagal 1997 m. verslo reorganizavimo įstatymą (Reorganisationsverfahren) Belgija || - komerciniai tyrimai (Handelsonderzoek / enquête commercial); Bendrovių veiklos tęstinumo įstatymo (LCE, Loi relative à la continuation des entreprises) 8 ir tolesni straipsniai; - tarpininko skyrimas (Aanstelling ondernemingsbemiddelaar / Désignation d’un médiateur d’entreprise; LCE 13 str.) - teismo įgaliotinio (mandataire de justice) skyrimas (Aanstelling gerechtsmandataris / Désignation d’un mandataire de justice; LCE 14 str.) - neteisminis susitarimas (Minnelijk akkoord / Accord amiable; LCE 15 str.) - teisminė reorganizacija pagal atskirą susitarimą (Gerechtelijke reorganisatie door een minnelijk akkoord / Réorganisation judiciaire par accord amiable; LCE 43 str.) - laikinojo administratoriaus paskyrimas (Aanstelling voorlopig bestuurder / Désignation d’un administrateur provisoire; LCE 28 str.) Estija || - juridinių asmenų reorganizacijos procedūros (Estijos reorganizacijos įstatymas) - skolos sureguliavimo bylos fiziniams asmenims (Skolos restruktūrizavimo ir skolos apsaugos įstatymas) Prancūzija || - ad hoc įgaliojimai (mandat ad hoc) (Code de commerce L 611-3) - sutaikymo procedūros (Code de commerce L 611-4 ir tolesni str.) - paspartintos finansinio gelbėjimo procedūros (sauvegarde financière accélérée, SFA) Vokietija || - apsauginės procedūros (Schutzschirmverfahren, InsO 270b skyrius)[5] Graikija || - reorganizavimo procedūra (diadikasia eksigiansis, διαδικασία εξυγίανσης; Graikijos bankroto kodekso su pakeitimais, padarytais įstatymo Nr. 4072/2012 234 straipsniu, 99 ir tolesni str.) Italija || - accordo di ristrutturazione dei debiti (Italijos bankroto įstatymo 182a str.) - piano di risanamento attestato Latvija || - teisinės apsaugos neteisminės procedūros (numatytos 2010 m. liepos 26 d. Latvijos bankroto įstatyme) Malta || - privaloma kompromiso arba susitarimo schema (Rikostruzzjonijiet ta’ Kumpaniji) - bendrovių gaivinimo procedūra Nyderlandai || - Schuldsaneringsregeling, taikoma fiziniams asmenims, Nyderlandų bankroto įstatymo 287a straipsnis Lenkija || - atkūrimo procedūra (Postępowanie naprawcze; Bankroto ir atkūrimo įstatymo 492–521 str.) Rumunija || - ad hoc įgaliojimai (mandatul ad-hoc; Įstatymo Nr. 381/2009 7 ir tolesni str.) - prevencinis susitarimas (concordatul preventiv; Įstatymo Nr. 381/2009 13 ir tolesni str.) Ispanija || - homologación de los acuerdos de refinanciación (Įstatymo Nr. 38/2011, kuriuo iš dalies keičiamas Ispanijos bankroto įstatymas, 4-toji papildoma nuostata) Švedija || - skolos sumažinimo procedūros (skuldsanering; Įstatymo dėl skolos sumažinimo 4 skyrius), taikomos fiziniams asmenims Jungtinė Karalystė || - susitarimo schemos (2006 m. Įmonių akto 26 dalis) Pagrindinė problema, kylanti dėl to, kad labai daug ikibankrotinių ir mišrių procedūrų dabar nėra įtrauktos į reglamento taikymo sritį, yra ta, kad jų pasekmės nėra pripažįstamos visoje ES. Todėl atskiri kreditoriai gali siekti užtikrinti savo reikalavimų dėl kitoje valstybėje narėje esančio skolininko turto vykdymą, ir tai gali sukliudyti pastangoms sanuoti bendrovę (vadinamoji „blokavimo“ problema). Be to, galimybės sanuoti bendroves gali būti prarastos ir dėl šalių nenoro dalyvauti atitinkamose procedūrose, jeigu nėra užtikrinta, kad jos būtų pripažįstamos tarpvalstybiniu mastu. Todėl rekomenduota šias problemas spręsti peržiūrint reglamentą. Tokiai nuomonei pritaria dauguma (59 %) viešų konsultacijų respondentų, kurių nuomone, reglamentas turėtų apimti ikibankrotines ir mišrias procedūras. Vis dėlto nuomonės išsiskyrė dėl to, kurioms būtent procedūroms jis turėtų būti taikomas, ir ypač dėl to, kada teismo priežiūra turėtų būti privaloma. Be to, vertinime nustatytos problemos, susijusios su prieduose nurodytų procedūrų ir 1 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų neatitikimais. Šias problemas patvirtina šiuo metu Europos Sąjungos Teisingumo Teisme svarstomi du prašymai priimti prejudicinį sprendimą. Pirmojoje byloje keliamas klausimas, ar reglamentas taikomas nacionalinei bankroto procedūrai, kuri nenurodyta prieduose, bet atitinka 1 straipsnio 1 dalyje pateiktą apibrėžtį[6]. Antroji byla susijusi su klausimu, ar reglamentas taikomas nacionalinėms procedūroms, kurios nurodytos priede, bet neatitinka 1 straipsnio 1 dalyje pateiktos apibrėžties[7]. Šios bylos patvirtina, kad šiuo metu esama tam tikro teisinio netikrumo dėl į taikymo sritį faktiškai įtrauktų procedūrų. Trečia nustatyta problema yra susijusi su situacija, kai prieduose nurodytas nacionalines procedūras valstybės narės pakeičia apie pakeitimus nepranešusios Komisijai. Tokiose situacijose neaišku, ar valstybių narių pakeistos arba naujos procedūros atitinka 1 straipsnio 1 dalies apibrėžtį. 2.1.2. Fizinių bei savarankiškai dirbančių asmenų bankrotas Reglamentas taikomas nacionalinėms byloms, neatsižvelgiant į tai, ar skolininkas yra fizinis ar juridinis asmuo, prekybininkas ar individualus asmuo[8]. Vertinime padaryta išvada, kad, nors daugelis valstybių narių nurodė į priedus įtrauktinas savo fizinių asmenų bankroto procedūras[9], yra daug fizinių asmenų bankroto procedūrų, kurioms reglamentas šiuo metu netaikomas[10]. Ši situacija susidarė iš dalies dėl to, kad reglamento 1 straipsnio 1 dalyje pateiktos apibrėžties neatitinkančios procedūros buvo įvestos tik neseniai, arba dėl to, kad atitinkama valstybė narė[11] laiko, kad reglamentas joms neturėtų būti taikomas. Tai prieštarauja viešų konsultacijų rezultatams, patvirtinusiems, kad dauguma respondentų (59 %) pritarė, kad reglamentas turėtų būti taikomas fiziniams bei savarankiškai dirbantiems asmenims. Padėties sudėtingumą nulemia ir skirtingi valstybių narių teisės aktai, pavyzdžiui, kai kurios valstybės narės iš viso neturi fizinių asmenų bankroto schemų. Kitos valstybės narės fizinių asmenų bankroto schemas taiko ir savarankiškai dirbantiems asmenims arba individualiems prekybininkams, ir vartotojams. Trečia grupė specialias schemas taiko tik vartotojams, o savarankiškai dirbantiems asmenims ir individualiems prekiautojams taiko bendrovių bankroto procedūras; ketvirta grupė vartotojams, savarankiškai dirbantiems asmenims ir individualiems prekiautojams taiko atskiras schemas. Komisija daro išvadą, kad dabartinė padėtis kelia problemų, kadangi dėl jos skolininkų įsipareigojimai užsienio kreditoriams gali likti nepanaikinti. Antai sąžiningam verslininkui, kurio skolos buvo nurašytos vienoje valstybėje narėje, gali būti neleidžiama pradėti verslo arba prekiauti kitoje valstybėje narėje. Dėl šios problemos skolininkai, kurių skola buvo nurašyta jų valstybėje narėje, gali būti atgrasomi nuo galimybės gyventi ar ieškoti darbo kitoje valstybėje narėje. 2.2. Į taikymo sritį neįtrauktos bylos, 1 straipsnio 2 dalis Reglamentas netaikomas draudimo įmonėms, kredito įstaigoms, investicinėms įmonėms, kurios trečiosioms šalims teikia lėšų ar vertybinių popierių saugojimo paslaugas, arba kolektyvinio investavimo subjektams. Šiems skolininkams reglamentas netaikomas dėl to, kad jiems taikomi specialūs susitarimai, ir iš dalies dėl to, kad nacionalinės priežiūros institucijos turi labai plačius įsikišimo įgaliojimus[12]. Tarpvalstybines bankroto bylas, susijusias su draudimo įmonėmis ir kredito įstaigomis, reglamentuoja kitos Sąjungos teisės priemonės[13]. Kaip ir reglamentas, šiose teisės priemonėse nustatytos taisyklės dėl tarptautinės jurisdikcijos priimant reorganizavimo priemones arba pradedant likvidavimo bylą, taikytiną teisę ir bylos pripažinimą. Akademiniuose darbuose atkreiptas dėmesys į tai, kad neturint Sąjungos lygmens priemonės, kuri reglamentuotų tarpvalstybinį kolektyvinio investavimo subjektų ir investicinių įmonių bankrotą, Sąjungos teisėje atsiranda nepageidaujama spraga. Vis dėlto, kiek tai susiję su investicinėmis bendrovėmis, daugelio bendrovių atveju ši spraga tikriausiai bus panaikinta, kai bus priimti daliniai Direktyvos 2001/24/EB pakeitimai, numatyti neseniai pateiktame Direktyvos dėl bankų gaivinimo ir pertvarkymo pasiūlyme[14]. Dėl kolektyvinio investavimo subjektų suinteresuotosios šalys pranešė, kad dabartinė padėtis nekelia praktinių problemų, kadangi kolektyvinio investavimo subjektų bankrotai yra gana reti. 2.3. Už ES ribų iškeltų bankroto bylų pripažinimas arba ES ir už jos ribų iškeltų bylų koordinavimas Reglamentas taikomas bankroto byloms, iškeltoms skolininkams, kurių pagrindinių turtinių interesų vieta (PTIV) yra valstybėje narėje. Reglamentas netaikomas bankroto byloms, kai skolininko PTIV yra už ES ribų. Net kai PTIV yra ES, reglamento taikymo sritis ribojama, jeigu turtas, kreditoriai ar bendrovės yra užsienyje. Tokiose situacijose reglamentas valstybėje narėje esantiems asmenims ir turtui taikomas tik iš dalies. Į reglamento taikymo sritį nepatenkančius klausimus reglamentuoja nacionalinė teisė. Poveikio vertinime atkreipiamas dėmesys, kad nuo tada, kai buvo priimtas reglamentas, valstybės narės priėmė įstatymus, kuriais reglamentuojami tarpvalstybinio bankroto aspektai, susiję su ES nepriklausančiomis valstybėmis. Rumunija, Lenkija, JK, Slovėnija ir Graikija priėmė įstatymus, remdamosi 1997 m. UNCITRAL pavyzdiniu įstatymu. Belgija, Vokietija ir Ispanija priėmė įstatymus dėl tarptautinio bankroto, kuriais nesilaikoma UNCITRAL principo, tačiau iš esmės reglamentuojami panašūs dalykai. Prancūzija ir Italija neturi specialių šios srities įstatymų, tačiau jų teismai taiko bendruosius privatinės tarptautinės teisės principus. Nors tarptautiniai bankroto aspektai yra skirtingi atsižvelgiant į konkrečias valstybes nares, Komisija, remdamasi vertinimu, daro išvadą, kad tai, kad trūksta suderintų nuostatų, reglamentuojančių už ES ribų iškeltų bankroto bylų pripažinimą arba ES ir už jos ribų iškeltų bylų koordinavimą, didelių praktinių problemų nekelia. Viešų konsultacijų respondentų nuomonės dėl to, ar suderintų nuostatų, reglamentuojančių už ES ribų iškeltų bankroto bylų pripažinimą arba ES ir už jos ribų iškeltų bylų koordinavimą, trūkumas sukėlė problemų, išsiskyrė: 44 % sutiko su teiginiu, 37 % – ne. Pranešta apie kai kurias problemas dėl ES teismo sprendimų arba ES likvidatoriaus įgaliojimų pripažinimo ES nepriklausančiose valstybėse, pavyzdžiui, Šveicarijoje. Tačiau išspręsti tokias problemas galima ne Sąjungos lygmens priemone, bet tik tarptautine sutartimi. Atsižvelgiant į tai, verta pažymėti, kad Šveicarija neoficialiai pareiškė susidomėjimą su ES parengti dvišalį susitarimą dėl bankroto. 3. Jurisdikcija iškelti bankroto bylą 3.1. Skolininko pagrindinių turtinių interesų vietos (PTIV) apibrėžtis ir nustatymas Taikant reglamentą labai svarbi yra PTIV sąvoka. Komisija atkreipia dėmesį, kad apskritai pritariama PTIV sąvokai, kaip ją išaiškino Europos Sąjungos Teisingumo Teismas. Tai atitinka viešų konsultacijų rezultatus, kurie patvirtina, kad didelė dauguma respondentų (77 %) palankiai vertina PTIV naudojimą pagrindinės bylos nagrinėjimo vietai nustatyti. Tačiau 51 % tvirtino, kad PTIV aiškinimas kelia praktinių problemų. Vis dėlto kai kurių respondentų manymu, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo išaiškinimas labai padeda sąvoką taikyti vienodžiau. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikoje PTIV išaiškintas sprendimais Eurofood[15] ir Interedil[16]. Nustatant PTIV reikia bendrai įvertinti kiekvieno atskiro atvejo aplinkybes; objektyviu ETT požiūriu, PTIV turi būti nustatyta atsižvelgiant į kriterijus, kuriuos gali nustatyti ir trečiosios šalys. Paprastai šiuos kriterijus atitinka vieta, kurioje skolininkas vykdo savo verslo veiklą arba kurioje yra jo pagrindinė administracija. Bendrovių ir kitų juridinių asmenų atveju 3 straipsnio 1 dalyje pateikta nuginčijamoji prezumpcija, kad registracijos vieta sutampa su PTIV. Europos Sąjungos Teisingumo Teismas savo sprendimuose išaiškino aplinkybes, kuriomis ši prezumpcija gali būti paneigta iš esmės priimtinais būdais. Vis dėlto pateikta informacijos, kad daugelyje valstybių narių (AT, BE, CZ, FR, DE, GR, IT, LU, NL, PL, RO, ES, SE, UK) ši prezumpcija kartais paneigiama neatlikus Europos Sąjungos Teisingumo Teismo reikalaujamos bendros analizės. Neaišku, ar taip yra dėl to, kad teismai nežino Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikos, ar dėl sunkumų, kuriuos kelia faktinis požiūris, kurio reikia tokiam vertinimui. Nors reglamentas taikomas fizinių asmenų bankrotui, neatsižvelgiant į tai, ar asmuo yra prekybininkas, ar vartotojas, dabartinėje 3 straipsnio 1 dalies formuluotėje nėra specialiai nurodyta fizinių asmenų PTIV. Vertinime parodyta, kad valstybių narių praktika šiuo požiūriu nenuosekli. Kai kurie teismai remiasi prezumpcija, kad skolininko gyvenamoji vieta sutampa su PTIV, o kiti paprasčiausiai vadovaujasi nacionalinėmis nuostatomis dėl fizinių asmenų PTIV. Nustatyti PTIV sunkiausia tais atvejais, kai skolininkas savo gyvenamąją vietą perkėlė prieš pateikiant prašymą priimti sprendimą iškelti bankroto bylą. Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktiką[17] lemiamas momentas nustatant PTIV yra prašymo priimti sprendimą iškelti pagrindinę bylą pateikimas. Jeigu skolininkas paskui perkelia savo PTIV į kitą valstybę narę, jurisdikciją išlaiko teismas, kuriam pateiktas prašymas. Šia teismo praktika teismai iš esmės vadovaujasi. Problemų gali kilti, jeigu skolininkas savo PTIV į kitą valstybę narę perkelia prieš pateikiant prašymą. Vertinime nurodyti akivaizdaus piktnaudžiavimo atvejai, kai fiziniai asmenys savo PTIV (laikinai) perkėlė siekdami vienintelio tikslo – kad būtų nurašytos likusios skolos. „Bankroto turizmu“ kartais pavadinama problema yra aktuali keliuose Sąjungos regionuose, antai skolininkus iš kitų šalių traukia rytų Prancūzija, Jungtinė Karalystė ir Latvija. Pasinaudoti Anglijos teisės teikiamomis galimybėmis nurašyti skolas, kai skola panaikinama tik per vienus metus, labiausiai siekė Vokietijos ir Airijos skolininkai. Taip pat buvo atvejų, kai, norėdamos pasinaudoti tobulesnėmis restruktūrizavimo priemonėmis, bendrovės persikėlė į kitą valstybę narę nei jų registruotos buveinės valstybė narė. Vis dėlto tokie persikėlimai savaime negali būti laikomi piktnaudžiavimu ar neteisėtais veiksmais. Visų pirma, Europos Sąjungos Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad bendrovių PTIV kilnojimas yra teisėtas naudojimasis įsisteigimo laisve. Taigi Teismas savo sprendime Centros išaiškino, kad verslo vykdymas vienoje valstybėje narėje per kitoje valstybėje narėje įsteigtą bendrovę atitinka įsisteigimo laisvės principą, net jeigu bendrovės registruotos buveinės vieta buvo pasirinkta siekiant išvengti minimalaus kapitalo reikalavimo, kuris taikomas valstybėje narėje, kurioje yra faktinė bendrovės buveinė. Be to, PTIV perkėlimas dažnai yra ne žalingas, o veikiau naudingas kreditoriams. Dažnais atvejais siekdami sanuoti ar restruktūrizuoti bendrovę (pirmaeiliai) kreditoriai net paskatina perkėlimą. Keli atvejai patvirtina, kad PTIV perkėlus į Jungtinę Karalystę buvo galima sėkmingai restruktūrizuoti bendrovę, kadangi pagal Anglijos bankroto teisę bendrovėms šiuo požiūriu suteikiama lankstumo. 3.2. Jurisdikcijos tikrinimo procedūros Vertinime atkreiptas dėmesys į kelias dideles problemas, susijusias su teismo jurisdikcijos iškelti bylą tikrinimo procedūromis. Šiuo metu reglamente šiai problemai nėra specialiai skiriama dėmesio – ji sprendžiama vadovaujantis valstybių narių procedūrine teise ir bendraisiais veiksmingumo ir nediskriminavimo principais. Vis dėlto nustatydami jurisdikciją pagal 3 straipsnį Sąjungos nacionaliniai teismai vadovaujasi labai skirtingais principais. Panašu, kad ne visiems teismams aišku, kad jie privalo ex officio įvertinti, ar turi jurisdikciją, ir sprendime iškelti bylą aiškiai nurodyti savo sprendimo jurisdikcinį pagrindą. Tai kelia problemų, kadangi pagal valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principą, kuriuo grindžiamas reglamentas, valstybių narių teismai turi atidžiai įvertinti skolininko PTIV, kadangi sprendimai iškelti bankroto bylą yra pripažįstami kitose valstybėse narėse nesuteikiant joms teisės tikrinti teismo sprendimą. Kiek tai susiję su procedūromis, buvo pareikšta kritika, kad užsienio kreditoriai ne visada turi teisę užginčyti sprendimą iškelti bankroto bylą ir kad, net jeigu formaliai jie turi tokią teisę, jie nėra apie sprendimą informuojami laiku, kad galėtų veiksmingai pasinaudoti teise jį užginčyti. 3.3. Su bankrotu susiję ieškiniai Reglamento „Briuselis I“[18] ir šio reglamento atskyrimas yra vienas iš prieštaringiausių klausimų, susijusių su tarpvalstybinėmis bankroto bylomis. Diskutuojama dėl tarptautinės jurisdikcijos (3 straipsnis) ir užsienio teismų sprendimų pripažinimo (25 straipsnis). Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktiką sprendimai civilinėse bylose turi būti laikomi susijusiais su bankrotu, jeigu jie tiesiogiai išplaukia iš bankroto bylos ir yra glaudžiai su ja susiję (vis attractiva concursus). Vis dėlto šis principas kodifikuotas tik tiek, kiek tai susiję su pripažinimu (reglamento 25 straipsnis). Atskyrimo principą Europos Sąjungos Teisingumo Teismas nustatė 1979 m.[19] nagrinėdamas su Briuselio konvencija[20] susijusius klausimus ir pakartojo sprendime DekoMarty[21] nagrinėdamas jurisdikcijos pagal reglamentą klausimą. Europos Sąjungos Teisingumo Teismas nusprendė, kad iškeldamas bankroto bylą teismas turi jurisdikciją nagrinėti likvidatoriaus trečiajai šaliai pareikštus užginčijimo ieškinius, pavyzdžiui, ieškinį, kuriuo siekiama akcijų perleidimą vykdant bankroto procedūrą pripažinti niekiniu[22], ir kad tokiems ieškiniams netaikomas Reglamentas „Briuselis I“[23]. Kita vertus, Teismas nusprendė, kad pardavėjo nemokiam pirkėjui pareikštas ieškinys, pagrįstas nuosavybės teisės išlaikymo išlyga[24], ir actio Pauliana ieškinys, pagrįstas likvidatoriaus vieninteliam kreditoriui perleistomis reikalavimo teisėmis į trečiuosius asmenis[25], negali būti laikomi glaudžiai susijusiais su bankroto byla. 44 % viešų konsultacijų respondentų nurodė problemas, kylančias dėl šio reglamento ir Reglamento „Briuselis I“ sąveikos, kurios teismo praktikoje dar neišspręstos. Vis dėlto Komisija daro išvadą, jog tai, kad nėra specialios taisyklės dėl jurisdikcijos nagrinėti su bankrotu susijusius ieškinius, nulemia netikrumą tiems teisininkams, kurie nėra gerai susipažinę su Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktika. Kritikuota ir tai, kad likvidatorius negali su bankrotu susijusio ieškinio sujungti su ieškiniu, kuriam taikomas Reglamentas „Briuselis I“. 4. Taikytina teisė 4.1. Bendrosios taisyklės (Lex fori concursus) taikymo sritis Dauguma viešų konsultacijų respondentų (55 %) sutiko, kad reglamento nuostatos dėl taikytinos teisės yra patenkinamos, 32 % nesutiko. Vertinimo duomenimis, reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta bendroji teisės pasirinkimo nuostata (lex fori concursus) atitinka bendruosius ir gerai pripažintus privatinės tarptautinės teisės principus, pagal kuriuos bankroto byloms taikoma valstybės, kurioje iškelta byla, teisė. Komisija daro išvadą, kad šios nuostatos keisti ir taisyti nereikia. Vertinime nurodyti klausimai, kylantys dėl kvalifikavimo ar apibūdinimo, tačiau laikoma, kad į šiuos klausimus turi atsakyti nacionaliniai teismai arba prireikus Europos Sąjungos Teisingumo Teismas. 4.2. Lex fori principo taikymo išimtys Dauguma (56 %) viešų konsultacijų respondentų sutiko, kad bendrosios taisyklės dėl taikytinos teisės išimtys yra pateisinamos siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius ir teisinį tikrumą. 5 straipsnyje numatyta, kad bankroto bylos iškėlimas nedaro poveikio trečiųjų šalių daiktinėms teisėms. Beveik pusė (49 %) viešų konsultacijų respondentų teigė, kad nuostata dėl daiktinių teisių praktiškai taikoma patenkinamai, o 26 % manė, kad ne. Vertinime teigiama, kad dėl 5 ir 7 straipsnių taikymo suformuluota labai nedaug teismo praktikos, tačiau nurodytos toliau apibūdintos problemos. · Pagrindinė problema – esminis 5 straipsnio supratimas. Didžiojoje daugumoje valstybių narių šios nuostatos aiškinamos kaip „materialinės ribojamosios taisyklės“; tai reiškia, kad atitinkamoms daiktinėms teisėms arba nuosavybės teisės išlaikymo išlygai poveikio turėti negali nei valstybės, kurioje iškelta byla, nei valstybės, kurioje yra turtas, bankroto teisės normos, nebent pastarojoje valstybėje narėje iškeliama šalutinė byla. Ši problema egzistuoja ir 7 straipsnio (nuosavybės teisės išlaikymas) atveju. Kiek tai susiję su 5 straipsniu, praktinių problemų kyla, kai daiktinėmis teisėmis užtikrinti reikalavimai sureguliuojami vykdant reorganizavimo procesą. Kyla klausimas, ar toks užtikrinto reikalavimo sureguliavimas „daro poveikį“ papildomai garantijai, taigi ar yra draudžiamas taikant reglamento 5 straipsnį. · Praktinių sunkumų sukėlė nematerialiojo turto, pavyzdžiui, intelektinės nuosavybės teisių ir banko sąskaitų vietos, nustatymas. Ypač tai aktualu, kai banko sąskaitos laikomos užsienio banko vietos filiale, nes tada kyla klausimas, ar jų vieta yra banko filialo valstybėje narėje, ar valstybėje narėje, kurioje yra pagrindinė banko buveinė ir jo PTIV (2 straipsnio g punktas). · 5 straipsnio ir 4 straipsnio 2 dalies i punkto taikymo sritys lemia netikrumą dėl turto pajamų paskirstymo tais atvejais, kai daiktines teises užtikrinantis turtas yra perleidžiamas arba kai likvidatorius per aplaidumą pažeidė kreditoriaus, kurio reikalavimai yra užtikrinti, teises. Šiuo atveju taip pat neaišku, kokia teisė turėtų būti taikoma, jeigu likvidatoriui būtų pateikiamas reikalavimas atlyginti nuostolius. Neaišku, ar 6 straipsnio (tarpusavio įskaitymas) nuostata taikoma, jeigu „nemokaus skolininko reikalavimui taikytina teisė“ yra ne valstybės narės teisė. Daugumoje nacionalinių ataskaitų, parengtų atliekant vertinimą, patvirtinta, kad tokiais atvejais taikytinas 6 straipsnis, tačiau yra nemažai valstybių narių, kuriose šis klausimas yra neaiškus. Kritikuota ir tai, kad neaišku, kaip 6 straipsnį taikyti užskaitos susitarimams, ir kad užskaitos susitarimų apsauga pagal Sąjungos teisę dabar užtikrinama skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar skolininko bankrotas reglamentuojamas reglamentu ar direktyvomis dėl kredito įstaigų ir draudimo įmonių reorganizavimo ir likvidavimo. Vertinime nenustatyta jokių ypatingų problemų dėl 9 straipsnio (mokėjimų sistemos ir finansų rinkos). Buvo keletas nusiskundimų dėl 10 straipsnio (darbo sutartys), tai yra dėl darbo teisės ir bankroto teisės sąveikos, visų pirma kiek tai susiję su patvirtinimo reikalavimais nutraukiant arba keičiant darbo sutartis. Be to, vertinime teigiama, kad skirtingi darbo teisės standartai gali kliudyti bankroto administratoriui imtis tokių pačių veiksmų keliose valstybėse narėse dirbančių darbuotojų atžvilgiu ir kad tokia situacija gali apsunkinti bendrovės restruktūrizavimą. Tačiau ši situacija neatsiejama nuo 10 straipsnį pagrindžiančio strateginio pasirinkimo, dėl kurio vertinime neabejojama. Suvienodinus tam tikrus darbo teisės aspektus šią problemą būtų galima sumažinti, tačiau tai padaryti būtų sunku, nes darbo teisė įtvirtinta nacionalinėse tradicijose ir bet kuriuo atveju nepatenka į reglamento peržiūros sritį. Vertinime taip pat nagrinėjamas klausimas dėl bankroto teisės ir garantijų institucijų pagal Direktyvą 2008/94/EB[26] sąveikos ir daroma išvada, kad bet kokias su ja susijusias problemas geriausiai būtų spręsti keičiant šias institucijas reglamentuojančius nacionalinius įstatymus arba nacionalinius bankroto įstatymus. Vertinime nenustatyta, kad nedelsiant reiktų iš dalies keisti 12 straipsnį (Bendrijos patentai ir prekių ženklai), nes juo arba retai galima naudotis praktiškai, arba jis taikomas patenkinamai. Kiek tai susiję su 13 straipsniu (nepalankūs teisės aktai), kai kurie administratoriai skundėsi, kad sudėtinga atsižvelgti į kelias teisines sistemas, siekiant nustatyti, ar reikalavimą galima panaikinti. Vis dėlto vertinime padaryta išvada, kad tokia sudėtinga tvarka yra būtina norint tinkamai patenkinti teisėtus šalių lūkesčius. Teisinėje literatūroje pasiūlyti alternatyvūs sprendimai, pavyzdžiui, vien tik užtikrinimas, kad PTIV nebus pakeista, šios problemos patenkinamai neišspręstų. Nuomonės dėl nuostatos dėl nepalankių teisės aktų labai išsiskyrė. Trečdalis respondentų teigė, kad ji taikoma patenkinamai, o 37 % – kad ne. 15 straipsnis (bankroto bylų pasekmės dar neišspręstoms teismo byloms) didelių problemų nekelia. Panašu, kad daugumos ar visų valstybių narių teisės aktuose nustatyta taisyklė ar tendencija, kad pirmenybė teikiama bankroto byloms, o ne individualiam bylinėjimuisi ar byloms. Vis dėlto yra tam tikro netikrumo dėl 15 straipsnio taikymo arbitražui. Komisija atsižvelgia į vertinime padarytas išvadas, susijusias su lex fori principo taikymo išimtimis, tačiau ji mano, kad pagrindinės reglamento taisyklės dėl taikytinos teisės taikomos patenkinamai ir jų šiuo metu keisti nereikia. 5. Sprendimų iškelti bylą pripažinimas Vertinime nustatyta, kad daugeliu atvejų valstybių narių teismai atsižvelgė į tai, kad pagrindinė byla pirmiau buvo iškelta kitoje valstybėje narėje. Vis dėlto yra keli pavyzdžiai, kai teismai nepaisė šio įpareigojimo. Ne visada aišku, kada byla „tikrai“ iškeliama, visų pirma tai pasakytina tuo atveju, kai Vokietijoje skiriamas vorläufiger Insolvenzverwalter, kurio paskyrimą dauguma (tačiau ne visi) valstybių narių teismų pripažįsta kaip bankroto bylos „iškėlimą“ pagal reglamentą. Viešosios tvarkos išlygos taikymas pagal reglamento 26 straipsnį didelių problemų nesukėlė, tačiau yra keli atvejai, kai valstybių narių teismai nepripažino užsienyje iškeltų pagrindinių bylų viešosios tvarkos sumetimais. Pusė (51 %) viešų konsultacijų respondentų sutiko, kad bankroto bylos iškėlimo sąvokos apibrėžtį reikėtų iš dalies pakeisti, siekiant atsižvelgti į nacionalinę teisinę tvarką, pagal kurią bylą faktiškai iškelia ne teismas. 6. Pagrindinės ir šalutinių bylų koordinavimas Vertinime nurodyta, kad likvidatorius pagrindinėje byloje vis dėlto nesinaudoja šalutinėmis bylomis taip, kaip aprašyta reglamento 19 konstatuojamojoje dalyje, tai yra tais atvejais, „kai skolininko nekilnojamąjį turtą per daug sudėtinga administruoti kaip vienetą arba kai skirtumai tarp susisiejančių teisinių sistemų yra tokie dideli, kad gali atsirasti problemų dėl pasekmių, kylančių iš valstybės, kurioje iškelta byla, teisės kitoms valstybėms narėms, kuriose yra turtas“. Nustatyta, kad tik palyginti nedaugeliu atvejų būtent likvidatorius pagrindinėje byloje faktiškai paprašė iškelti šalutinę bylą. Kita vertus, šia galimybe buvo naudojamasi (ir piktnaudžiaujama) skirtingais tikslais, visų pirma siekiant apsaugoti vietos kreditorių interesus ir išspręsti jurisdikcijos kolizijos problemą, kai buvo laikoma, kad konkrečioje valstybėje narėje verčiau kelti šalutinę, o ne pagrindinę bylą. Vertinime nustatyta, kad šalutinių bylų trūkumai yra didesni nei pranašumai. Tai pastebima jau tada, kai likvidatorius šalutinėje byloje bendradarbiauja, ir visiškai akivaizdu, kai nebendradarbiauja. Viešų konsultacijų respondentų nuomonės dėl šalutinių bylų naudos išsiskyrė: 36 % sutiko, kad pagrindinės ir šalutinės bylos atskyrimas yra naudingas, o 37 % – kad ne. Vertinime nurodytos toliau apibūdinamos problemos. Tas faktas, kad šalutinė byla turi būti likvidavimo byla, trukdo naudotis lanksčiomis ir veiksmingomis restruktūrizavimo priemonėmis. Problemų kelia tai, kad nėra specialių šalutinės bylos iškėlimo taisyklių. Nėra nuostatos, kuria remdamasis kompetentingas teismas galėtų atsisakyti iškelti šalutinę bylą, jeigu iškėlus tokią bylą būtų pakenkta vietos kreditorių interesams. Nenustatyta specialių reikalavimų, kad prieš iškeliant bylą būtų išklausytas likvidatorius pagrindinėje byloje. Be to, neaišku, ar likvidatoriai visose valstybėse narėse gali prisiimti įsipareigojimus, kuriais kreditoriams, kurie galėtų prašyti iškelti šalutinę bylą, būtų garantuota, kad bus paisoma visų pirmumo teisių, kuriomis tokie kreditoriai galėtų naudotis šalutinėse bylose, siekiant kad kreditoriai faktiškai neprašytų iškelti šalutinę bylą (arba teismas jos nekeltų). Anglijos teismai ir teisininkai laikosi tokio principo, tačiau neaišku, ar likvidatoriai kitose valstybėse narėse gali teikti tokius pasiūlymus pagal atitinkamą nacionalinę bankroto teisę. Reglamento 31 straipsnyje nustatytos pareigos bendradarbiauti ir perduoti informaciją yra gana neaiškios. Reglamente nenumatytas teismų tarpusavio arba teismų ir likvidatorių bendradarbiavimas. Yra pavyzdžių, kai teismai ir likvidatoriai nepakankamai bendradarbiavo. Šias išvadas patvirtina viešų konsultacijų rezultatai: 48 % respondentų buvo nepatenkinti dėl pagrindinės ir šalutinių bylų koordinavimo. 33 straipsnio 1 dalis, pagal kurią likvidatoriui pagrindinėje byloje leidžiama prašyti sustabdyti likvidavimo procedūrą šalutinėje byloje, nėra pakankamai aiški ir išsami, kiek tai susiję su priemonėmis, kurios gali būti nurodytos likvidatoriaus pagrindinėje byloje prašyme. 33 straipsnio 2 dalyje numatyta likvidavimo procedūros sustabdymo nutraukimo sąlyga neatitinka 33 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos. 7. Įmonių grupė Nors tarpvalstybinės bankroto bylos labai dažnai iškeliamos įmonių grupėms, reglamente nenustatyta specialių taisyklių, taikytinų tarpvalstybinės įmonių grupės bankroto atveju. Pagrindinė galiojančio reglamento nuostata yra ta, kad bankroto procedūra yra susijusi su vienu juridiniu asmeniu, todėl iš esmės kiekvienai atskirai grupės narei reikia iškelti atskiras bylas. Nėra numatyta, kad būtų privaloma koordinuoti atskiras patronuojančiajai bendrovei ir patronuojamosioms bendrovėms iškeltas bylas ir taip palengvinti šių bendrovių reorganizavimą arba, jei tai neįmanoma – koordinuoti jų likvidavimą. Nei likvidatoriai, nei teismai, dalyvaujantys skirtingose bylose dėl tos pačios įmonių grupės narių, neprivalo bendradarbiauti ir susižinoti. Likvidatoriai gali bendradarbiauti savanoriškai, tačiau daugelio valstybių narių teisėjams draudžiama bendradarbiauti vieniems su kitais, jeigu nėra specialaus tai daryti leidžiančio teisinio pagrindo. Teismo praktikoje skirtingais būdais bandyta praktiškai išspręsti specialių nuostatų dėl įmonių grupės bankroto nebuvimo problemą. Pirmaisiais metais po reglamento įsigaliojimo kai kurie nacionaliniai teismai reglamento taisykles dėl jurisdikcijos aiškino plačiai, kad bankroto bylas visoms įmonių grupės narėms, įskaitant esančias kitoje valstybėje narėje, galėtų iškelti patronuojančiosios bendrovės registruotos buveinės vietos teisme. Šie teismai tokį bankroto bylų konsolidavimą iš esmės grindė tuo, kad patronuojamųjų bendrovių komercinius sprendimus kontroliuoja patronuojančioji bendrovė[27]. 2006 m. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Eurofood labai sumažino tokio procedūrinio konsolidavimo taikymo sritį ir sugriežtino taisyklę, kad kiekvienas juridinis asmuo turėtų būti traktuojamas atskirai[28]. Pasak Teismo, vien bendrovės valdymo kontrolė nėra pakankamas veiksnys, kad patronuojamosios bendrovės ekonominių interesų vieta būtų nustatyta pagal patronuojančiosios bendrovės, o ne jos pačios registracijos adresą. Priėmus sprendimą Eurofood ir paskesnį sprendimą Interedil, kuris atspindi lankstesnį požiūrį, iškelti bankroto bylą patronuojamajai bendrovei vis dar įmanoma valstybėje narėje, kurioje patronuojančioji bendrovė turi registruotą buveinę, tačiau tik tuo atveju, jeigu faktą, kad patronuojamosios bendrovės PTIV sutampa su patronuojančiosios bendrovės buveinės vieta, patvirtina objektyvūs veiksniai ir juos gali nustatyti trečiosios šalys. Vadinasi, praktiškai teismams reikia išnagrinėti daugybę sudėtingų veiksnių, be kita ko, nustatyti, ar patronuojamąją bendrovę finansuoja patronuojančioji bendrovė, ar patronuojančioji bendrovė kontroliavo einamąją veiklą (pvz., leisdama atlikti tam tikrą ribą viršijančius pirkimus) ir darbuotojų samdymą ir ar buvo centralizuotos tam tikros funkcijos (pvz., IT įrangos ir (arba) vaizdinės / verslo tapatybės valdymas)[29]. Iš esmės šios sąlygos patenkinamos tik labai integruotų bendrovių atveju. Kitas praktiškai taikomas principas – visose susijusių įmonių grupės narių bylose skiriamas tas pats bankroto specialistas arba bankroto specialistai, kurie anksčiau kartu sėkmingai dirbo įmonių grupių bankroto bylose[30]. Tačiau ši galimybė dabar priklauso nuo atitinkamų bankroto specialistų ir teisėjų noro bendradarbiauti. Apskritai Komisija pritaria vertinimo išvadai, jog tai, kad nėra specialių įmonių grupės bankroto bylų nagrinėjimo pagrindų, tam tikrais atvejais kliudo veiksmingai administruoti įmonių grupės narių bankrotą[31]. Šį vertinimą patvirtina viešų konsultacijų rezultatai. Beveik pusės viešų konsultacijų respondentų manymu, reglamentas neveikia veiksmingai, kiek tai susiję su tarpvalstybinių įmonių grupių bankrotais – šiai nuomonei pritarė daugiau nei du trečdaliai teisėjų ir akademinės bendruomenės atstovų. 8. Bankroto bylų skelbimas ir informavimas apie jas Reglamente yra nuostatos, padedančios užtikrinti bankroto bylų viešinimą ir informavimą apie jas. Reglamento 21 ir 22 straipsniuose numatyta, kad likvidatorius gali reikalauti, kad pranešimai apie sprendimą iškelti bankroto bylą ir jį paskirti būtų paskelbti kitoje valstybėje narėje ir užregistruoti tos valstybės narės viešuose registruose. Valstybės narės gali nustatyti, kad toks skelbimas ir registracija yra privalomi, tačiau tai iš esmės yra diskrecinės priemonės. Plačiai remiama išvada, kad viešame registre nepaskelbus apie iškeltą bylą smarkiai sumažinamos kreditorių galimybės sužinoti apie kitoje valstybėje narėje iškeltas bankroto bylas. Informacijos apie nagrinėjamas bylas trūkumas taip pat skatina vienu metu skirtingose valstybėse narėse iškelti nereikalingas bylas. Trys ketvirtadaliai (75 %) viešų konsultacijų respondentų mano, kad tai, kad sprendimų iškelti bankroto bylą skelbti ir registruoti neprivaloma, yra problema. Poveikio vertinime atkreipiamas dėmesys į tai, kad nemažai problemų liktų ir tuo atveju, jeigu skelbimas ir registracija būtų privalomi. Nors juridinių asmenų bankroto bylos registruojamos kiekvienoje valstybėje narėje, fizinių asmenų bankrotas registruojamas tik kai kuriose iš jų. Internete viešai prieinamame bankroto registre sprendimus skelbia tik 14 valstybių narių[32]. Kitose 9 valstybėse narėse tam tikros informacijos apie bankrotą galima gauti elektroninėse duomenų bazėse, pvz., bendrovių registre arba elektroninėje oficialiojo leidinio versijoje. Keturios valstybės narės informacijos apie bankroto bylas visai neteikia elektronine forma, todėl gauti šią informaciją tokiu būdu iš užsienio ypač sunku. Net jeigu elektroniniai registrai yra, užsienio kreditoriams ir teismams yra neįmanoma reguliariai tikrinti kiekvienos valstybės narės registro. Kaip vieną iš priemonių įgyvendindama 2009 m. e. teisingumo veiksmų planą Komisija parengė bandomąjį elektroninių bankroto registrų susiejimo projektą. Tačiau šiame bandomajame projekte kol kas dalyvauja tik septynios valstybės narės. Daugumos viešų konsultacijų respondentų nuomone, turėtų būti reikalaujama, kad valstybės narės registruotų sprendimus iškelti bylą bankroto registre, o nacionaliniai bankroto registrai turėtų būti susieti. 9. Reikalavimų pateikimas Vertinime atkreiptas dėmesys į praktines problemas, susijusias su tam tikrais tarpvalstybinio reikalavimų pateikimo aspektais, visų pirma su kalbos barjeru, reikalavimų pateikimo išlaidomis ir terminais, su informacijos apie sprendimą iškelti bylą trūkumu, likvidatoriumi ir su lex fori concursus susijusiais reikalavimų pateikimo formalumais. Reglamento 39–42 straipsniuose nustatytos tik minimalios taisyklės, leidžiančios užsienio kreditoriams pateikti savo reikalavimus, tačiau nėra nustatytos išsamios procedūros. Pagal reglamento 42 straipsnio 2 dalį kreditoriaus gali būti pareikalauta pateikti vertimą į valstybės, kurioje iškelta byla, oficialią valstybinę kalbą arba į vieną iš jos valstybinių kalbų. Vertinimas parodė, kad kai kuriose valstybėse narėse reikalavimas pateikti vertimą tapo veikiau taisykle, o ne išimtimi, ir nulemia papildomas išlaidas bei vilkinimą. Šis klausimas susijęs su procedūrinių išlaidų problema. Nacionaliniai pranešėjai apskritai kritikavo dideles su vertimu susijusias reikalavimų pateikimo išlaidas. Be to, valstybės narės reikalauja, kad pateikiant reikalavimus būtų naudojamasi vietinio teisininko paslaugomis. Apskaičiuota, kad užsienio kreditoriui tenkančios vidutinės tarpvalstybinio reikalavimų pateikimo išlaidos sudaro maždaug 2 000 EUR. Dėl didelių išlaidų kreditoriai gali pasirinkti atsisakyti susigrąžinti skolą, ypač jeigu ji susijusi su nedidele pinigų suma. Ši problema labiausiai aktuali mažosioms ir vidutinėms įmonėms, taip pat fiziniams asmenims. Be to, vertinime atkreiptas dėmesys į sunkumus, kylančius dėl teisės taikymo iškeliant bylą, visų pirma susijusius su terminais, reikalavimų įrodymu, specialiomis reikalavimų pateikimo procedūromis. Pranešta apie atvejus, kai užsienio kreditoriai negalėjo pateikti reikalavimų per nustatytą laiką, nes nacionalinėje teisėje nustatyti santykinai trumpi terminai, o likvidatorius kreditoriams iš anksto nepranešė, kad tas terminas baigėsi. Beveik pusė (46 %) viešų konsultacijų respondentų pareiškė nuomonę, kad pateikiant reikalavimus pagal reglamentą kyla problemų. Ši problema itin aktuali MVĮ. 10. Išvados Remdamasi minėto vertinimo rezultatais Komisija daro išvadą, kad apskritai reglamentas veikia patikimai ir patenkinamai. Juo gerai užtikrinta, kad tarpvalstybinėse bankroto bylose būtų taikomas savitarpio pripažinimo principas, ir pagerintas tokių bylų koordinavimas. Vis dėlto yra tam tikrų klausimų, kuriuos būtų galima išspręsti pritaikius reglamentą. Pagrindiniai Komisijos siūlysimi pakeitimai visų pirma yra susiję su taikymo sritimi. Komisija siūlo išplėsti reglamento taikymo sritį: peržiūrėti bankroto bylos apibrėžtį, į ją įtraukiant mišrias ir ikibankrotines procedūras, taip pat fiziniams asmenims taikomas procedūras, kurioms šiuo metu reglamentas nėra taikomas. Kiek tai susiję su jurisdikcija, reglamente turėtų būti palikta PTIV sąvoka, kaip ją išaiškino Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, tačiau Komisija siūlo peržiūrėti formuluotę, kad jos prasmė taptų aiškesnė. Ji taip pat paaiškina PTIV taisyklės taikymą fiziniams asmenims. Pasiūlytame peržiūrėtame reglamente pridedama susijusių bylų jurisdikcijos taisyklė, o jurisdikcijos tikrinimo procedūros turėtų būti patobulintos, kad būtų apribotos galimybės rinktis palankiausią jurisdikciją („forum shopping“). Komisija siūlo patobulinti bankroto bylų skelbimo nuostatas dviem būdais: nustatant, kad kitoje valstybėje narėje būtų privaloma skelbti sprendimus, ir reikalaujant, kad sprendimai iškelti ir baigti bankroto bylą ir tam tikri kiti sprendimai būtų skelbiami internete viešai prieinamame elektroniniame registre. Šie elektroniniai bankroto registrai padėtų atsižvelgti į poreikius, susijusius su tarpvalstybiniu bankrotu, tačiau, be abejonės, būtų naudingi ir nacionaliniams naudotojams. Pasiūlymu pradėti naudoti naujas standartines pranešimo apie bylos iškėlimą ir reikalavimų pateikimo formas bus sudarytos lengvesnės sąlygos užsienio kreditoriams pateikti reikalavimus. Be to, reikalavimų pateikimo terminai turi būti pakankamai ilgi, kad kreditoriai galėtų laiku pateikti reikalavimą. Galiausiai Komisija sprendžia įmonių grupės bankroto klausimą: Komisija siūlo į reglamentą įtraukti specialias taisykles, kurios leistų veiksmingiau tvarkyti tarpvalstybinės įmonių grupės narių bankroto reikalus. Sklandesnis skirtingų valstybių narių likvidatorių bendradarbiavimas turėtų palengvinti bendrovių sanavimą ir padėti maksimaliai padidinti jų turto vertę. Apsvarstytos ir kitos vertinime nustatytos tam tikros problemos, kaip antai taikymo išplėtimas už ES ribų ir taikytinos teisės klausimas. Vis dėlto Komisija nemano, kad į reglamentą verta įtraukti specialias nuostatas dėl už ES ribų iškeltų bankroto bylų pripažinimo ir koordinavimo. Kaip nurodyta pirmiau, pagrindinė priežastis yra ta, kad tokios nuostatos būtų privalomos tik valstybių narių teritorijoje, o ne ES nepriklausančiose šalyse. Todėl šie tikslai būtų geriau pasiekti parengiant tarptautinio susitarimo projektą, taip, be kita ko, būtų užtikrinti Sąjungos interesai dvišalėse derybose su trečiosiomis šalimis. Be to, Komisija nesiūlo keisti reglamento nuostatų dėl taikytinos teisės. Komisija mano, kad galiojančios nuostatos ES taikomos pakankamai sklandžiai, o reikiama pusiausvyra užtikrinama atitinkamais lex fori ir lex situ principais. Todėl laikoma, kad, kol nebus išsamiau išnagrinėtas galimų pakeitimų poveikis nacionalinei bankroto teisei, įmonių teisei ir socialinei teisei, verčiau reikia toliau taikyti dabartines teisės kolizijos taisykles. [1] OL L 160, 2000 6 30, p. 1. [2] Hess/Oberhammer/Pfeiffer, Study for an evaluation of Regulation (EC) No 1346/2000 on Insolvency Proceedings (Reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų vertinimas); paskelbta Teisingumo GD svetainės „Europa“ puslapyje http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm. [3] Šis tyrimas paskelbtas Teisingumo GD svetainės „Europa“ puslapyje http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm. [4] Naudojant IPM priemonę gautų atsakymų statistinė apžvalga paskelbta http://ec.europa.eu/yourvoice/ipm/forms/dispatch?userstate=DisplayPublishedResults&form=Insolvency. „GHK/Milieu“ parengė visų atsakymų analizę ir ją įtraukė į minėtą poveikio vertinimą. [5] Dabartinė padėtis neaiški: kadangi A priede apskritai nurodytos bylos pagal Bankroto įstatymą, panašu, kad įtrauktos ir apsauginės procedūros. Vis dėlto vis dar neaišku, ar šios procedūros atitinka reglamento 1 straipsnio 1 dalies apibrėžtį. [6] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Ulf Kaziemierz Radziejewski, C-461/11. [7] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Bank Handlowy, C-116/11. [8] Reglamento 9 konstatuojamoji dalis. [9] AT, BE, CZ, CY, DE, LV, ML, NL, PL, iš dalies – FR, SI ir UK. Rytų Prancūzijoje (Žemutinio Reino, Aukštutinio Reino, Mozelio regionuose) bendrasis bankroto įstatymas taip pat taikomas pernelyg įsiskolinusiems fiziniams asmenims. Jungtinėje Karalystėje kai kurios procedūros (bankrotas, individualus savanoriškas susitarimas su kreditoriais, patikos susitarimai, laikinas areštas), kuriomis gali naudotis pernelyg įsiskolinę fiziniai asmenys, yra įtrauktos į reglamento taikymo sritį, o kai kurios (prašymai sumažinti skolą, skolos valdymo planai) – neįtrauktos. [10] EE, EL, FI, FR, LT, LU, SI, SE, UK. [11] FR, LU. [12] Plg. 9 konstatuojamąją dalį. [13] Direktyva 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II), OL L 335, 2009 12 17, p. 1; Direktyva 2001/24/EB dėl kredito įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo, OL L 125, 2001 5 5, p. 15. [14] 2012 m. birželio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria nustatoma kredito įstaigų ir investicinių bendrovių gaivinimo ir pertvarkymo sistema ir iš dalies keičiamos Tarybos direktyvos 77/91/EEB bei 82/891/EB, direktyvos 2001/24/EB, 2002/47/EB, 2004/25/EB, 2005/56/EB, 2007/36/EB bei 2011/35/EB ir Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010, pasiūlymas, COM (2012) 280 final. [15] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Eurofood, C-341/04. [16] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Interedil, C-396/09. [17] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Staubitz-Schreiber, C-1/04. [18] Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo, OL L 12, 2001 1 16, p. 1. [19] Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas Gourdain v. Nadler, C-133/78. [20] 1968 m. Briuselio konvencija dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (konsoliduota versija OL C 27, 1998 1 26, p. 1). [21] Sprendimas Deko Marty, C-339/07. [22] Sprendimas SCT Industri, C-111/08. [23] Sprendimas SCT Industri, C-111/08. [24] Sprendimas German Graphics, C-292/08. [25] Sprendimas F-Tex, C-213/10. [26] Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos darbdaviui tapus nemokiam, OL L 238, 2008 10 28, p. 36. [27] Šis principas pradėtas taikyti Anglijoje, o jį perėmė tokių valstybių narių kaip Prancūzija, Vokietija, Vengrija ir Italija teismai. [28] 2006 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Eurofood IFSC Ltd, C-341/04, 30 , punktas. [29] Žr., pvz., 2003 m. gegužės 16 d. Aukštojo teismo sprendimą Daisytek. [30] Pvz., Nortel. [31] Daugiau informacijos galima rasti prie pasiūlymo dėl reglamento, kuriuo iš dalies keičiamas Bankroto reglamentas, pridėtame poveikio vertinime. [32] AT, CZ, FI, DE, HU, LV, NL, PL, PT, RO, SI, SK, SE ir iš dalies – UK.