Be to, šeši nacionaliniai parlamentai (Ispanijos Cortes Generales, Italijos Camera dei Deputati, Portugalijos Assembleia da República, Jungtinės Karalystės Bendruomenių Rūmai, Prancūzijos Senatas ir Italijos Senato della Repubblica) atsiuntė nuomones pagal politinio dialogo sistemą, kuriose iš esmės sutiko, kad pasiūlymas atitinka subsidiarumo principą.

Bulgarijos Nacionalinė Asamblėja, Čekijos Senatas, Estijos Parlamentas, Vengrijos Nacionalinė Asamblėja, Lietuvos Respublikos Seimas, Latvijos Saeima, Rumunijos Atstovų Rūmai ir Slovakijos Respublikos Nacionalinė Taryba įrodinėja, kad darbo užmokesčio derinimas skirtingose valstybėse narėse turėtų būti tolesnio ekonomikos vystymosi pasekmė, o ne Sąjungos teisėkūros veiksmų rezultatas. Šiuo atžvilgiu reikėtų pastebėti, kad pasiūlyme nekeliamas tikslas suderinti darbo užmokestį visose valstybėse narėse. Pasiūlymu tik siekiama užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje darbo užmokesčiui taikomos privalomos taisyklės taip pat būtų taikomos į tą valstybę narę komandiruotiems darbuotojams. Be to, faktas, kad ekonomikos vystymasis ilgainiui gali padidinti darbo užmokesčio konvergenciją, nereiškia, kad nereikia užtikrinti – kad ir laikinai – vienodų veiklos sąlygų bendrovėms ir tinkamos komandiruotų darbuotojų apsaugos.

Visose pagrįstose nuomonėse, išskyrus pateiktąją Danijos Parlamento, tvirtinama, kad veiklos tikslą galima geriau pasiekti valstybių narių lygmeniu ir kad Komisija nepateikė pakankamų įrodymų, kad geriau tą veiklą vykdyti Sąjungos lygmeniu.

Kai kurie pagrįstas nuomones pateikę nacionaliniai parlamentai teigė, kad tai visų pirma pasakytina apie kai kurias siūlomas taisykles: privalomų kolektyvinių sutarčių taikymo ne tik statybos sektoriuje (Bulgarijos Nacionalinė Asamblėja, Čekijos Atstovų Rūmai ir Čekijos Senatas) ir subrangos grandinėms bei per laikinojo įdarbinimo įmonę įdarbintiems darbuotojams taikomas taisykles (Lenkijos Seimas ir Senatas). Vengrijos Nacionalinės Asamblėjos teigimu, pasiūlyme nustatant „darbo užmokesčio“ koncepciją, kuri pakeistų dabartinę „minimalios užmokesčio normos“ koncepciją, nesukuriama jokios papildomos vertės, nes darbo užmokesčio sąvoka esanti yra nepakankamai aiški.

Kaip priminta 3 skyriuje, pasiūlymu siekiama sudaryti palankias sąlygas tinkamam vidaus rinkos veikimui, visų pirma sudaryti sąlygas laisvei teikti paslaugas, drauge užtikrinant vienodesnes nacionalinių ir tarpvalstybinių paslaugų teikėjų veiklos sąlygas, adekvačią komandiruotų darbuotojų apsaugą ir komandiruotiems darbuotojams taikomos teisinės sistemos aiškumą ir nuspėjamumą. Komisijos nuomone, šie tikslai yra susiję tarpusavyje ir jų geriau siekti Sąjungos lygmeniu. Jei valstybės narės įgyvendindamos siūlomo teisės akto pakeitimus veiktų pavieniui, nacionaliniu lygmeniu, jų veiksmai galėtų lemti vidaus rinkos fragmentaciją laisvės teikti paslaugas srityje.

Priimdami 1996 m. direktyvą ir – dar kartą – priimdami 2014 m. Direktyvą dėl vykdymo užtikrinimo, Sąjungos teisės aktų leidėjai nusprendė, kad tikslo sudaryti palankesnes sąlygas laisvei teikti paslaugas, drauge užtikrinant vienodesnes nacionalinių ir tarpvalstybinių paslaugų teikėjų veiklos sąlygas, adekvačią komandiruotų darbuotojų apsaugą, geriau siekti Sąjungos lygmeniu. Sąjungos lygmens darbuotojų komandiravimo reglamentavimo sistema buvo paskelbta atsižvelgiant į iš esmės tarpvalstybinį darbuotojų komandiravimo pobūdį ir į tai, kad jei valstybės narės veiktų pavieniui, nacionaliniu lygmeniu, jų veiksmai galėtų lemti vidaus rinkos fragmentaciją laisvės teikti paslaugas srityje.

Teikdama pasiūlymą, Komisija sudaro palankesnes sąlygas naudotis SESV 57 straipsnyje nustatytomis teisėmis, pagal kurias bet kuris paslaugų teikėjas gali laikinai vykdyti veiklą valstybėje narėje, kurioje teikiamos paslaugos, tomis pačiomis sąlygomis, kurias toji valstybė taiko savo nacionaliniams subjektams.

Pavieniais valstybių narių veiksmais nebūtų galima pasiekti kito svarbaus tikslo: užtikrinti komandiruotiems darbuotojams taikomos teisinės sistemos teisinį nuoseklumą visoje vidaus rinkoje ir aiškumą, nes tokių darbuotojų apsaugos lygis priklausytų nuo priimančiosios valstybės narės nuostatų. Iš tiesų, faktas, kad Sąjungos lygmens teisinė sistema nėra pakankamai suderinta, reiškia, kad tiek darbuotojams, tiek priimančiosioms įmonėms, tiek laikinojo įdarbinimo įmonėms trūksta žinių apie savo teises.

Dėl pirmiau nurodytų priežasčių, Komisija laikosi nuomonės, kad pasiūlymo tikslų geriausia siekti Sąjungos lygmeniu.

4.2.3. Nepakankamas valstybių narių kompetencijos pripažinimas

Danijos Parlamento teigimu, klausimas dėl subsidiarumo kyla dėl to, kad pasiūlyme – kitaip negu Direktyvoje 96/71/EB – nepateikta aiškios nuorodos į valstybių narių kompetenciją, kiek tai susiję su darbo užmokesčio ir darbo sąlygų apibrėžtimi.

Tačiau Komisijos pasiūlyme visapusiškai ir vienareikšmiškai atsižvelgiama į valstybių narių kompetenciją nustatyti darbo užmokestį ir kitas darbo sąlygas pagal nacionalinę teisę ir praktiką, ir tai aiškiai nurodoma. 12 konstatuojamojoje dalyje patvirtinama, kad „darbo užmokesčio taisykles valstybės narės nustato pačios pagal savo teisės sistemą ir praktiką“. Be to, teksto, kuriuo iš dalies keičiama 3 straipsnio 1 dalis, pirmoje pastraipoje aiškiai nurodoma, kad komandiruotiems darbuotojams taikomos tokios darbo sąlygos, kokios yra nustatytos tos valstybės narėje, kurioje atliekamas darbas, teisės aktuose ar visuotinai taikomose kolektyvinėse sutartyse. Siūlomuose pakeitimuose darbo užmokestis apibrėžiamas kaip „visi darbo užmokesčio elementai, kurie valstybėje narėje, į kurios teritoriją darbuotojas komandiruotas, laikomi privalomais pagal nacionalinius įstatymus ir kitus teisės aktus bei kolektyvines sutartis ar arbitražo sprendimus, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, ir (arba), jei nėra sistemos, pagal kurią kolektyvinės sutartys arba arbitražo sprendimai skelbiami visuotinai taikytinais, – pagal kitus kolektyvinius susitarimus ar arbitražo sprendimus, kaip nustatyta 8 dalies antroje pastraipoje“.

Taigi, pasiūlyme darbo užmokestis Sąjungos lygmeniu nereglamentuojamas ir nenustatomas nei darbo užmokestis, nei jo elementai. Jame tik nurodoma, kad valstybių narių nustatytos privalomos darbo užmokesčio taisyklės turėtų būti nediskriminuojant taikomos tiek vietos, tiek tarpvalstybiniams paslaugų teikėjams ir tiek vietos, tiek komandiruotiems darbuotojams.

Danijos Parlamentas taip pat tvirtina, kad pasiūlymas kelia abejonių dėl valstybių narių kompetencijos nustatyti sąlygas, kurios būtų taikomos per laikinojo įdarbinimo įmonę įdarbintiems darbuotojams. Danijos Parlamentas neginčija Sąjungos veiklos šioje srityje galimybės ar fakto, kad 1996 m. direktyvoje nustatytos pasirinktinai taikytinos nuostatos pagal pasiūlymą tampa privalomomis. Anot Danijos Parlamento, nacionalinę kompetenciją pažeisti gali aiškios nuorodos į Direktyvos 2008/104/EB 5 straipsnį taikymas.

Siekiant sudaryti palankesnes tarpvalstybinio paslaugų teikimo per laikinojo įdarbinimo įmones sąlygas, drauge užtikrinant vienodas veiklos sąlygas ir adekvačią per agentūras įdarbintų darbuotojų apsaugą, reikėtų užtikrinti, kad tarpvalstybiniams per laikinojo įdarbinimo įmonę įdarbintiems darbuotojams būtų suteiktos tokios pačios Direktyva 2008/104/EB nustatytos teisės, kokios yra suteiktos nacionaliniams per laikinojo įdarbinimo įmonę įdarbintiems darbuotojams. Toks principas nepažeidžia valstybių narių kompetencijos nustatyti tas teises.

4.2.4. Nepakankamas pagrindimas

Keli nacionaliniai parlamentai tvirtino, kad Komisija nesilaiko prie Sutarties pridedamo Protokolo Nr. 2 5 straipsnyje nustatyto reikalavimo, pagal kurį teisės aktų projektai rengiami atsižvelgiant į subsidiarumo ir proporcingumo principus, ir kad aiškinamajame memorandume pateikiamas pagrindimas yra pernelyg aptakus.

Tai paminėjo Bulgarijos Nacionalinė Asamblėja, Čekijos Atstovų Rūmai ir Čekijos Senatas, Kroatijos Parlamentas, Vengrijos Nacionalinė Asamblėja, Latvijos Saeima, Lenkijos Seimas, Rumunijos Senatas ir Slovakijos Respublikos Nacionalinė Taryba.

Vadovaujantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktika, SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje nustatyta prievolė teisės aktuose nurodyti juos priimti paskatinusias priežastis reiškia, kad atitinkamame akte turėtų būti nurodytos priežastys, dėl kurių institucija priima tą aktą, kad Teismas galėtų vykdyti teisminę kontrolę, o valstybės narės ir piliečiai turėtų galimybę sužinoti sąlygas, kuriomis Sąjungos institucijos pritaikė Sutartį. Tame pačiame sprendime Teismas priėmė implicitinį ir gana ribotą paaiškinimą kaip pakankamą, kad būtų pagrįsta atitiktis subsidiarumo principui. Naujesniame sprendime Teismas aiškiai nurodė, kad tai, ar laikomasi prievolės nurodyti, ar laikomasi subsidiarumo principo, turi būti vertinama ne tik pateikiant nuorodą į ginčijamo teisės akto formuluotę, bet ir atsižvelgiant į jo kontekstą ir atskiro atvejo aplinkybes. Visų pirma Teismas nagrinėja, ar Komisijos pasiūlyme ir jo Poveikio vertinimo ataskaitoje pateikta pakankamai informacijos, aiškiai ir vienareikšmiškai parodančios Sąjungos lygmens veiklos, palyginti su valstybių narių lygmens veikla, privalumus.

Nagrinėjamu atveju subsidiarumo atžvilgiu aiškinamajame memorandume nurodyta: „Iš dalies pakeisti dabartinę Direktyvą galima tik priimant naują direktyvą.“ Nors tokia formuluotė yra aptaki, ji papildoma Direktyvos projekto konstatuojamosiose dalyse ir pridedamoje Poveikio vertinimo ataskaitoje.

Direktyvos projekto konstatuojamosiose dalyse paaiškinama, kodėl reikia imtis Sąjungos lygmens veiksmų, kad būtų pagerinta kai kurių su komandiruotais darbuotojais susijusių nuostatų Sąjungos reglamentavimo sistema.

Kaip nurodyta pirmiau, 12 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad „darbo užmokesčio taisykles valstybės narės nustato pačios pagal savo teisės sistemą ir praktiką“.