Komisijos komunikatas Europos parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui bei Regionų komitetui - Verslo draudimo sektoriaus tyrimas pagal Reglamento Nr. 1/2003 17 straipsnį (galutinė ataskaita) {SEK(2007) 1231} /* KOM/2007/0556 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 25.9.2007 KOM(2007) 556 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI BEI REGIONŲ KOMITETUI verslo draudimo sektoriaus tyrimas pagal Reglamento Nr. 1/2003 17 straipsnį (galutinė ataskaita) {SEK(2007) 1231} KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI BEI REGIONŲ KOMITETUI verslo draudimo sektoriaus tyrimas pagal Reglamento Nr. 1/2003 17 straipsnį (galutinė ataskaita) 1. ĮVADAS 1. 2005 m. birželio 13 d. Komisija, remdamasi Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 17 straipsniu, nusprendė pradėti sektoriaus, susijusio su draudimo produktų tiekimu ir paslaugų teikimu įmonėms Bendrijoje, tyrimą. Atsižvelgiant į požymius, kad konkurencija šiame bendrosios rinkos sektoriuje gali būti ribojama arba iškraipoma, šiuo sektoriaus tyrimu siekiama geriau ištirti sektorių ir jame taikomą praktiką, kad galiausiai būtų konkrečiai nustatyti bet kokie ribojantys veiksmai arba konkurencijos iškraipymai, galintys pažeisti Sutarties 81 arba 82 straipsnius. Verslo draudimas, be kita ko, apima: turto rizikos ir verslo veiklos sutrikdymo draudimą, laivų, motorinių transporto priemonių draudimą, bendrosios, profesinės ir su aplinka susijusios atsakomybės draudimą, draudimą nuo nelaimingų atsitikimų ir kredito rizikos draudimą. 2. Šis dokumentas – tai galutinė verslo draudimo sektoriaus tyrimo ataskaita[1]; ataskaita skelbiama kartu su išsamiu Komisijos tarnybų darbo dokumentu, kuriame pateikiamos visos išvados (toliau – darbo dokumentas). Anksčiau paskelbtuose tarpinėje ataskaitoje ir darbo dokumente išsamiai paaiškinta, kaip Europos Sąjungoje organizuojama draudimo rinkų veikla, taip pat pateikiama didelė Komisijai atliekant tyrimą vykdyto pirminio tyrimo dalis. 2007 m. vasario 9 d. surengtas viešas svarstymas tarpinės ataskaitos išvadoms aptarti. Vyko viešos konsultacijos dėl ataskaitos, kurios sulaukė didelio šio sektoriaus atstovų dėmesio. Visos nekonfidencialios pastabos paskelbtos Komisijos tinklavietėje. 3. Šioje galutinėje ataskaitoje ir darbo dokumente daugiausiai dėmesio skiriama tam tikriems svarbiausiems klausimams bei problemoms. Jeigu tam tikri klausimai ataskaitoje neminimi, tai nereiškia, kad Komisija iš anksto nusprendė, jog kitose verslo draudimo srityse nekils su jais susijusių problemų. 4. Draudimas labai svarbus ir didelėms, ir mažoms įmonėms visoje Europos Sąjungoje. Nuo galimybės apdrausti tam tikras rizikas priklauso, ar bus įmanoma įgyvendinti tam tikrą verslo modelį. Daug svarbiausių ir didžiausią poveikį turinčių sektorių – nuo aviacijos ir laivybos iki stambių nekilnojamojo turto vystymo projektų, negalėtų veikti be draudimo; jeigu draudimo rinka nėra pajėgi apdrausti rizikas, tai gali turėti pasekmių visai ekonomikai. ES draudikai kasmet surenka 375 mlrd. EUR ne gyvybės draudimo įmokų[2]. Europos draudikai ir perdraudikai labai aktyviai veikia tarptautinėse rinkose ir yra stambūs investuotojai kapitalo rinkose. Todėl ne tik dėl paties draudimo sektoriaus, bet ir dėl visos ekonomikos labai svarbu, kad šis sektorius veiktų taip, jog būtų skatinama konkurencija. Šia ataskaita Komisija siekia prisidėti prie konkurencingesnio, dinamiškesnio ir pelningesnio Europos draudimo sektoriaus, į kurio svarbą būtų visapusiškai atsižvelgiama ekonomikoje ir kurio potencialas būtų visiškai išnaudotas XXI amžiaus Europos Sąjungoje, kūrimo. 5. Pirminės draudimo rinkos paprastai veikia nacionaliniu lygmeniu net ir tada, kai jas aptarnauja tarptautinės jungtinės draudimo grupės, išimtis – stambieji klientai ir didelės rizikos. Taip yra dėl įvairių priežasčių, tačiau viena svarbiausių iš jų greičiausiai yra tai, kad draudimo sutartys pasirašomos ir vykdomos pagal bendrąją nacionalinę sutarčių teisę bei specialiąją draudimo teisę ir tai, kad atsakomybės klausimai taip pat susiję su nacionaline teise, kuri gali labai skirtis skirtingose jurisdikcijose. Be to, reikia, kad kaip nors būtų atstovaujama vietoje – tai dažnai susiję su draudimo produktų platinimu ir visada su žalos atlyginimu, taip pat su galinčiomis kilti problemomis dėl kalbos. Todėl rinkos veiklos organizavimas paprastai apibūdinamas kaip tarpvalstybinis ir dažnai atmetama galimybė, kad paslaugų teikėjai iš užsienio, kurie neturi realios galimybės patekti į rinką, gali sudaryti konkurencinius apribojimus. Iki šiol į naujas rinkas siekiantys patekti draudikai paprastai įsigyja vietos bendrovę, kuri tampa įsigyjančiojo subjekto pavaldžiąja bendrove arba (retai) filialu. Dėl to vidaus rinkose koncentracija paprastai būna gana didelė, visų pirma didžiausiose rizikos kategorijose. 2. PAGRINDINĖS VERSLO DRAUDIMO SEKTORIAUS TYRIMO IŠVADOS 2.1. Sektoriaus finansiniai aspektai 6. Komisija surinko įvairių duomenų apie draudikų finansinius rezultatus. Pagal pirminius rezultatus galima spręsti, kad verslo draudimo pelningumas ES–25 lygmeniu keletą pastarųjų metų nesikeitė daugelyje valstybių narių, nors tarp jų būta didelių skirtumų[3]. Tačiau sektoriaus atstovai teigė, kad atsižvelgiant į draudimo verslo ciklą, pelningumui visapusiškai įvertinti reikėtų ilgesnio laiko. Daug sektoriaus atstovų taip pat teigė, kad Komisijos taikytas metodas turi keletą kitų trūkumų. Dalis pateiktos kritikos buvo pagrįsta, todėl Komisija, atsižvelgdama į pastabas, pataisė šį darbo dokumento skyrių. Tačiau bendra tarpinėje ataskaitoje apibūdinta padėtis nepasikeitė. 7. Draudimo sutarčių pelningumas labai skiriasi tiek pagal verslo rūšis, tiek pagal valstybes nares. Pelno koeficientai ES–25 skiriasi nuo vieno iki trijų kartų toms pačioms draudimo rūšims ir iki dviejų kartų toje pačioje šalyje skirtingoms draudimo rūšims[4]. Nors pripažįstama, kad draudimo sutartimis draudžiama įvairių rūšių verslo rizika skiriasi – taigi gali skirtis ir reikalaujama kapitalo grąža – šių neatitikimų mastas stulbinantis. Taip pat labai skiriasi draudikų pajamos iš konkrečių rūšių produktų toje pačioje šalyje. 8. Draudikų pelningumas labai skiriasi visose ES–25, atsižvelgiant į tai, ar jų klientai yra MVĮ, ar didelės korporacijos. Tam tikrais atvejais atrodo, kad tam tikrose valstybėse narėse draudimo sutarčių pelningumas nuolatos būna didesnis VMĮ segmente. Daroma prielaida, kad kai kuriais atvejais tai gali būti susiję su tuo, kokiu būdu draudikai atsiskaito su tarpininkais; teigta, kad kai brokerių įtaka rinkoje yra didelė, draudikai, siekdami perimti verslą, gali didinti brokerių komisinius. Tačiau kiekvieną atvejį reikėtų tikrinti atskirai. 9. Komisijos atliktas tyrimas greičiausiai vertingiausias dėl to, kad jame pabrėžiamas rinkos susiskaidymas ir nauda, susijusi su didesne integracija. Draudimo rinkos yra susiskaidžiusios dėl daugybės veiksnių, todėl paprastas tyrimas netinkamas. Komisija gali nuspręsti šiuos veiksnius išnagrinėti išsamiau ir pasiūlyti papildomų priemonių, kad rinkos veikla visoje ES būtų veiksmingesnė. 10. Be to, Komisija rinko informaciją apie perdraudimo bendrovių pelningumą, tačiau dėl metodologinių priežasčių, ji dar nepasirengusi pateikti ataskaitos apie šį tyrimo aspektą. Komisija ketina tai padaryti papildydama darbo dokumentą. 2.2. Bendrojo draudimo ir perdraudimo sąlygų derinimas 11. Tiek bendrasis perdraudimas, tiek bendrasis draudimas yra labai svarbios priemonės, kuriomis grindžiamas ES draudimo sektorius ir galimybė drausti dideles rizikas. Dėl mechanizmų, pagal kuriuos kiekvienas iš kelių (per)draudikų gali apdrausti dalį konkrečios rizikos, galima didinti pajėgumus ir įvairinti riziką, taip pat taikyti mažesnes kainas ir geresnes sąlygas klientams. Tačiau, nepaisant minėtų privalumų, Komisija surinko įrodymų, kuriais remiantis galima daryti išvadą, kad tam tikra kai kuriuose rinkos sektoriuose paplitusi praktika gali patekti į Sutarties 81 straipsnio taikymo sritį. 12. Tarpinėje ataskaitoje Komisija atkreipė dėmesį į bendrojo perdraudimo rinkoje taikomą praktiką įtraukti nuostatą, kuria užtikrinama, kad konkrečiam perdraudikui taikomos sąlygos būtų ne mažiau palankios (jo požiūriu), nei bet kuriam kitam su sutartimi susijusiam perdraudikui siūlomos sąlygos – tai vadinama geriausių sąlygų nuostata (angl. "Best terms and conditions" clause ). Komisija taip pat pažymėjo, kad ši praktika panašiai taikoma ir bendrojo draudimo rinkoje. 13. Komisija tarpinėje ataskaitoje pareiškė, kad dėl geriausių sąlygų nuostatos taikymo gali būti padaryta žalos susijusiems vartotojams ir tokia praktika gali, esant tam tikroms sąlygoms, riboti konkurenciją, kaip apibrėžta EB sutarties 81 straipsnio 1 dalyje. Tuo metu Komisija nepateikė nuomonės dėl galimybės šiai nuostatai taikyti išimtį pagal 81 straipsnio 3 dalį. Tačiau antrame tyrimo etape Komisija ėmėsi atidžiau tirti šią praktikos rūšį ir siekė sužinoti rinkos dalyvių nuomonę apie ją. 14. Pirmame tyrimo etape buvo nustatyta, kad geriausių sąlygų nuostata nebūtinai įtraukiama į galutinę (per)draudimo sutartį, tačiau gali būti taikoma, pavyzdžiui, derantis dėl sutarties ir tokiu būdu būti susijusi tik su derybų dėl bendrojo (per)draudimo sutarčių ir tokių sutarčių sudarymo procesu. Tačiau atlikusi šį tyrimą Komisija greitai nustatė, kad tiek perdraudimo, tiek bendrojo draudimo rinkose dėl labai paplitusios praktikos beveik visada atsiranda de facto išmokų ir kitų draudimo sąlygų suderinimas, neatsižvelgiant į tai, ar taikoma geriausių sąlygų nuostata. Dėl to, Komisija išplėtė tyrimą, į jį įtraukdama visus mechanizmus, dėl kurių atsiranda toks suderinimas, ir pripažino, kad taikant geriausių sąlygų nuostatą klientams gali būti sudarytos net blogesnės sąlygos, nei jo netaikant. 15. Komisijos pirminė nuomonė dėl aprašytos praktikos yra tokia – atskiriems tokios praktikos atvejams, kurie atsiranda dėl susitarimų tarp įmonių, gali būti taikoma 81 straipsnio 1 dalis. Be to, Komisijai iki šiol nepateikti įtikinami argumentai, kuriais būtų galima pateisinti jų būtinumą, kaip reikalaujama pagal 81 straipsnio 3 dalį. Akivaizdu, kad vertinant, ar įgyvendintos 81 straipsnio 3 dalyje nustatytos sąlygos, kiekvienas atvejis bus nagrinėjamas atskirai, atsižvelgiant į susijusias faktines ir teisines aplinkybes. Kai sudarant draudimo sutartis nurodomi pagrindinio draudiko įkainiai, užtikrinama pagrindinio draudiko dalis ir suderinamos draudimo sąlygos (ne tik įmokos), mažesnė tikimybė, kad kils su konkurencijos teise susijusių problemų ir didesnė tikimybė, kad bus įgyvendintos išimties sąlygos. 16. Komisija žino, kad tam tikrose rinkose tokia praktika jau ilgą laiką laikoma įprasta rinkos praktika. Vis dėlto, Komisija, remdamasi savo išvadomis, mano, kad šio sektoriaus atstovai turėtų iš naujo kritiškai įvertinti tokią praktiką. Ji ketina visapusiškai dalyvauti šiame procese, visiškai laikydamasi principo, kad patys rinkos dalyviai pagal nustatytus teisinius standartus turi įvertinti rinkoje, kurioje jie veikia, galiojančios praktikos teisėtumą. 17. Komisija pabrėžia, kad jos pastabos susijusios tik su tam tikros verslo praktikos elementais, kurie atsiranda vykdant dviejų etapų draudimo sutarčių sudarymo procedūrą ir kurie, jos nuomone, nėra itin svarbūs šiai procedūrai įvykdyti ir dar mažiau svarbūs visos rinkos veikimui. Ji taip pat ragina verslo draudimo ir perdraudimo, kuris paprastai atliekamas sudarant draudimo sutartis, rinkos klientus prisiminti, kad jie tokį verslą gali apdrausti pagal sąlygas, kuriose įmokų derinimas nenumatytas; taip pat jie raginami užtikrinti, jeigu taikytina, kad šią galimybę visapusiškai išnagrinėtų rizikos vertintojai ir brokeriai. Ataskaitoje Komisija nekelia klausimų dėl kitų verslo bendrojo draudimo ir perdraudimo būdų, tarp kurių yra vertikalieji rinkodaros susitarimai, draudikų ad hoc jungimasis į sindikatus ir nuolatiniai susitarimai, pavyzdžiui, dėl susivienijimų (angl. pools ). Norint nustatyti, ar dėl šių procedūrų naudojimo gali kilti konkurencijos problemų, reikėtų nagrinėti kiekvieną atvejį atskirai. 2.3. Verslo draudimo produktų platinimas ir paslaugų teikimas 18. Tarpinėje ataskaitoje pateikiama išsami svarbiausių su verslo draudimo produktų ir paslaugų platinimu Europos Sąjungoje susijusių aspektų apžvalga. Draudimo produktus platina nepriklausomi brokeriai, įgaliotieji agentai, bankai (kai bankai teikia draudimo paslaugas, angl. bancassurance ); jie taip pat platinami vykdant tiesioginius pardavimus, įskaitant pardavimus internetu. Didžiąją dalį pardavimų sudaro brokerių ir įgaliotųjų agentų pardavimai, taip pat tiesioginiai pardavimai. Jeigu nėra stipraus nacionaliniu lygmeniu veikiančio nepriklausomų brokerių tinklo, būtinybė sukurti platinimo tinklą gali tapti kliūtimi patekti į rinką. 19. Brokeriai veikia kaip savo klientų patarėjai ir kaip draudiko platinimo kanalas; jie dažnai turi teisę sudaryti draudimo sutartis ir turi įpareigojančius įgaliojimus. Toks dvilypis vaidmuo gali būti interesų konflikto, kylančio dėl klientams teikiamų patarimų objektyvumo ir pačių brokerių komercinių interesų, priežastis. Interesų konfliktas gali kilti ir dėl daugelio su jų atlyginimu susijusių priežasčių, tarp kurių – sąlyginiai komisiniai. 20. Kalbant apie draudimo tarpininkus, rinkos tyrimuose ir viešosiose konsultacijose pabrėžiamas faktas, kad dėl dabar rinkoje taikomos praktikos – visų pirma savo iniciatyva nenurodant, koks atlygis gaunamas iš draudikų, ir dėl kitų galimų interesų konfliktų – susidaro tokios aplinkybės, kurioms esant verslo draudimo klientai dažnai neturi galimybės priimti visapusiška informacija pagrįstų sprendimų. 21. Dėl praktikos, kai brokeriai raginami bendradarbiauti su konkrečiais draudikais, gali atsirasti sąžiningos konkurencijos draudimo rinkoje pažeidimų, susijusių su draudimo sąlygomis, paslaugomis ir draudikų finansiniu patikimumu. Dėl tokios praktikos draudikai gali pradėti konkuruoti tarpusavyje dėl brokeriams siūlomo atlyginimo, siekdami „nusipirkti“ platinimo paslaugas arba bent jau turėti įtakos brokerio pasirinkimui. 22. Interesų konfliktų tikimybę būtų galima sumažinti, jeigu tarpininkai atskleistų susijusią informaciją apie iš draudikų gaunamą atlygį ir draudikams teikiamas paslaugas. Šiuo metu, net jeigu tokia informacija teikiama, ji ne visada būna išsami, aiški ir suprantama klientui. Atsižvelgiant į panašią kituose finansų sektoriuose, pirmiausiai vertybinių popierių ir bankininkystės sektoriuose, susidarančią padėtį, kyla abejonių, ar pakanka tik informacijos atskleidimo, kad sumažėtų interesų konfliktų tikimybė, visų pirma kalbant apie tokias atlygio rūšis, kurios konkrečiai skirtos brokerių ir draudikų interesams suderinti. 23. Tarpinėje ataskaitoje taip pat paaiškinta, kad, kai draudikai neleidžia teikti komisinių nuolaidų, gali būti palaikoma perpardavimo kaina ir dėl to nebūtų galima taikyti bendrosios išimties pagal Vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų reglamentą. Draudimo tarpininkų horizontaliaisiais susitarimais ar suderintais veiksmais arba jų sektoriaus asociacijų sprendimais neteikti komisinių nuolaidų klientams greičiausiai būtų ribojama konkurencija, kaip apibrėžta Sutarties 81 straipsnyje. 24. Trijose valstybėse narėse atlikus rinkos tyrimus ir surengus viešąsias konsultacijas negauta įrodymų, kad esama privačių susitarimų ar veiksmų, pagal kuriuos nepriklausomiems draudimo tarpininkams nebūtų leidžiama klientams teikti komisinių nuolaidų arba jiems būtų trukdoma jas teikti. Tačiau atsižvelgiant į Italijos brokerių pateiktus atsakymus kyla tam tikrų abejonių, susijusių su brokerių asociacijos komisinių nuolaidų teikimo politika, todėl reikėtų pateikti išsamesnį paaiškinimą. Vokietijoje tokia praktika vis dar draudžiama pagal nacionalinę teisę. 25. Šiuo metu konkurencinė rinkos dinamika tarpininkavimo paslaugų kainų srityje, kiek tai susiję su MVĮ segmento klientais, yra, geriausiu atveju, ribota. Atrodo, kad MVĮ segmento klientai nėra labai susirūpinę dėl draudimo tarpininkavimo paslaugų kainos, greičiausiai taip yra dėl dažnai klaidingos nuomonės apie draudimo tarpininkams faktiškai sumokamų komisinių (ir galimai kitų atlygio rūšių), kurie įskaičiuojami į draudimo įmoką, sumą, kuri paprastai būna didesnė nei manoma. 26. Komisija mano, kad šį klausimą, nors dėl jo gali kilti rimtų su rinkos iškraipymu susijusių problemų, sudaro įvairialypiai aspektai, kuriuos reikia labai atidžiai apsvarstyti. Komisija ketina šį klausimą nagrinėti atlikdama numatytą Draudimo tarpininkavimo direktyvos peržiūrą, tačiau šiame etape ji dar nespręs, ar tai yra tinkamiausias šio klausimo sprendimo būdas. Vertindama, koks tinkamiausias šio klausimo sprendimo būdas, Komisija taip pat atsižvelgs į tai, kaip panaši padėtis sprendžiama kituose sektoriuose, visų pirma į investicinių paslaugų sektoriuje taikomą Finansinių priemonių rinkų direktyvos (angl. Markets in Financial Instruments Directive , MiFID tvarką, kad būtų užtikrintas reglamentavimo nešališkumas. 2.4. Draudikų horizontalusis bendradarbiavimas 27. Tam tikroms draudikų bendradarbiavimo rūšims dabar taikoma bendroji išimtis pagal Reglamentą Nr. 358/2003[5] Šiuo metu galiojantis Bendrosios išimties reglamentas buvo priimtas septyneriems metams, todėl jis nustos galioti 2010 m. kovo 31 d. Atliekant sektoriaus tyrimą nustatyta, kad realus Bendrosios išimties reglamento taikymas valstybėse narėse labai skiriasi, atliekant tyrimą taip pat bandoma numatyti, kaip ši tvarka verslo draudimo sektoriuje bus taikoma ateityje. 28. Atsakydami į klausimus suinteresuotieji sektoriaus atstovai paprastai teigė, kad bendradarbiavimo formos ir susitarimai, kuriems pagal Bendrosios išimties reglamentą taikoma išimtis, skatina konkurenciją. Keleto respondentų nuomone, tai, jog neturima su visa rinka susijusios istorinės informacijos apie rizikas arba nėra įprastinių sąlygų (ir susijusios teismų praktikos, kurioje pateiktas jų taikymo srities aiškinimas), sudaro kliūtis patekti į tam tikras rinkas. Konsultuojantis keli respondentai išreiškė susirūpinimą dėl bendradarbiavimo rūšių, kurioms taikomas Bendrosios išimties reglamentas, tačiau taip pat buvo pastabų, susijusių su vartotojų rinkų veikla, pavyzdžiui, saugumo priemonių sektoriumi. 29. Didžioji dauguma respondentų, bent jau draudimo sektoriaus atstovų, labai aktyviai pasisakė už tai, kad būtų pratęstas dabartinio Bendrosios išimties reglamento, kuris nustos galioti 2010 m., galiojimas. Keletas respondentų teigė, kad bet kuriuo atveju Komisija neturėtų daryti jokių griežtų išvadų dėl Bendrosios išimties reglamento ateities remdamasi sektoriaus tyrimo rezultatais, nes į šio tyrimo sritį pateko tik verslo draudimas, o Bendrosios išimties reglamento taikymo sritis yra platesnė. Vis dėlto, kai kurie respondentai abejojo, ar draudimo sektoriui reikia taikyti specialų režimą pagal antimonopolines taisykles. 30. Komisija pripažįsta, kad daug sektoriaus atstovų, visų pirma draudikų, labai įpratę naudotis Bendrosios išimties reglamentu. Tačiau beveik niekam iš respondentų nepavyko aiškiai nurodyti skirtumo tarp bendradarbiavimo rūšių, kurioms taikomas Bendrosios išimties reglamentas, naudingumo ir paties Bendrosios išimties reglamento naudingumo. Dėl to būtina priminti, kad prieš 2004 m. gegužės mėn. įsigaliojant Reglamentui Nr. 1/2003 Bendrosios išimties reglamentu buvo siekiama tam tikriems bendro pobūdžio susitarimams netaikyti 81 straipsnio 1 dalies, tokiu būdu išvengiant būtinybės nustatyti individualias išimtis, dėl kurių sprendžiama atskirai ir sugaištama daug laiko. Nuo tada įmonėms netaikomas reikalavimas pranešti Komisijai apie bendradarbiavimo rūšis, kurioms gali būti taikoma 81 straipsnio 1 dalis, kad būtų priimtas sprendimas dėl išimties taikymo toms bendradarbiavimo rūšims pagal 81 straipsnio 3 dalį. Vietoj to, įmonės turėtų pačios vertinti savo veiksmų suderinamumą su konkurencijos taisyklėmis, jeigu reikia joms turėtų padėti išorės arba kiti patarėjai. 31. Atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1/2003 ir remiantis sukaupta patirtimi, susijusia su įvairiomis bendradarbiavimo rūšimis, kurios leidžiamos pagal Bendrosios išimties reglamentą, galima teigti, bent jau kalbant apie verslo draudimo sektorių, kad rinkos dalyviams daugiau nereikalinga sektoriui taikoma apibrėžta bendroji išimtis ir kad jie turėtų sugebėti patys įvertinti, ar jiems gali būti taikoma 81 straipsnio 3 dalis, kaip tai daroma kituose sektoriuose. Tačiau gali kilti pavojus, kad Bendrosios išimties reglamentu išimtis kartais netyčia suteikiama tam tikroms bendradarbiavimo rūšims, kurios gali daryti antikonkurencinį poveikį, visų pirma susijusioms saugumo priemonių rinkoms. 32. Komisija norėtų pabrėžti, kad net tuo atveju, kai draudimo rinkai nebūtų taikomas Bendrosios išimties reglamentas, draudimo sektoriaus atstovai galėtų toliau naudotis reglamentuose dėl bendrosios išimties horizontaliesiems ir vertikaliesiems susitarimams[6] nustatytomis sąlygomis. 33. Diskusijos bus tęsiamos, nes pagal įgyvendinimo teisės aktų sąlygas, Komisija turi iki 2009 m. kovo mėn. pateikti ataskaitą apie Bendrosios išimties reglamento veikimą ir siūlymus dėl jo taikymo ateityje[7]. Todėl rinkos dalyviai ir suinteresuotosios šalys labai raginami pereinamuoju laikotarpiu tęsti svarstymus ir daugiausiai dėmesio skirti Bendrosios išimties reglamento svarbai teisiniu požiūriu, o ne konkrečioms bendradarbiavimo rūšims, kurioms jis taikomas. 2.5. Verslo draudimo sutarčių trukmė 34. Atlikdama sektoriaus tyrimą Komisija tikrino, kokia yra sutarčių trukmė ir sąlygos, reglamentuojančios jų atnaujinimą ir pratęsimą, nes buvo išreikštas su konkurencija susijęs susirūpinimas, kad dėl bendrosios praktikos sudaryti labai ilgai galiojančias sutartis gali atsirasti kliūčių naujiems dalyviams patekti į rinką[8]. Tai, kad klientai tam pačiam draudikui yra įsipareigoję ilgą laiką, gali turėti įtakos konkurentams, siekiantiems patekti į rinką arba padidinti turimą rinkos dalį. Taip gali atsitikti, kai ilgalaikės sutartys ir kiti veiksniai daro bendrą poveikį konkurencijai, susijusį su, pavyzdžiui, panašių sutarčių skaičiumi, sutarčių trukme, rinkos dalimi, kurioje taikomos tokios rūšies sutartys, koncentracijos rinkoje laipsniu ir klientų lojalumu. Atliekant sektoriaus tyrimą šias problemas paminėjo ir kai kurie rinkos dalyviai, visų pirma kalbėdami apie Austriją ir Italiją. 35. Siekdama išvengti nesusipratimų Komisija norėtų pabrėžti, kad jai susirūpinimą iš esmės kelia pagal konkurencijos teisę sudaromų ilgalaikių sutarčių galimas „išstūmimo iš rinkos“ poveikis, kai dėl bendro tokių sutarčių poveikio sudaromos kliūtys patekti į rinką. Susirūpinimas taip pat gali kilti, kai veiklą vykdo dominuojanti bendrovė, kuri siekia panaikinti arba apriboti konkurenciją arba kurios veikla turi tokį poveikį. 36. Nors pagal konkurencijos taisykles Komisija, esant tam tikroms aplinkybėms, gali įsikišti, tokiems veiksmams ne visada teikiama pirmenybė. Šiuo atveju Komisija mano, kad būtų tikslinga išsamiau apsvarstyti padėtį Austrijoje, iš anksto nenustatant, kokių veiksmų bus imtasi vėliau. Italijos atveju atrodo, kad panaudojus reguliavimo priemones, aplinkybės pasikeitė taip, jog tokios ilgalaikės sutartys daugiau neturėtų būti kliūtimi patekti į rinką. 3. IšVADOS 37. ATLIEKANT SEKTORIAUS TYRIMą NUSTATYTI TRYS SVARBIAUSI KLAUSIMAI, KURIUOS KOMISIJA IR (ARBA) NACIONALINėS VALDžIOS INSTITUCIJOS TURėS NAGRINėTI TOLIAU: - tam tikra praktika, pagal kurią suderinamos įmokos, kai bendrasis draudimas arba perdraudimas perkamas taikant dviejų etapų procedūrą, kurioje dalyvauja pagrindinis draudikas ir kiti (per)draudikai; - atvejai, kai dėl rinkoje paplitusios praktikos sudaryti ilgalaikes sutartis gali atsirasti kliūčių patekti į rinką; ir - požymiai, kad rinka nesugebės užtikrinti brokerių paslaugų. 38. Komisija ragina suinteresuotąsias šalis, kurioms svarbūs nurodyti klausimai, atlikti savo vertinimą ir dalyvauti diskusijoje, kad išsiaiškintų, ar tokia praktika suderinama su konkurencijos teise ir (arba) iš naujo apsvarstyti minėtą praktiką. 39. Jeigu reikės, Komisija nedvejodama pasinaudos jai pagal konkurencijos teisę suteiktais vykdymo užtikrinimo įgaliojimais. Akivaizdu, kad taikant bet kurias galimas vykdymo užtikrinimo procedūras, reikės išsamiai išnagrinėti kiekvieną konkretų atvejį, konsultuojantis su nacionalinėmis konkurencijos institucijomis. Komisija taip pat ragina rinkos dalyvius teikti kitus įrodymus apie piktnaudžiavimo atvejus; jeigu reikia, tai gali būti daroma konfidencialiai. 40. Kalbant apie draudimo brokerius, Komisija ketina šiuos klausimus iš naujo nagrinėti atlikdama Draudimo tarpininkavimo direktyvos peržiūrą, tačiau ji taip pat ragina valstybes nares bei sektoriaus atstovus peržiūrėti Komisijos išvadas ir patiems teikti pasiūlymus dėl susijusių veiksmų. 41. Galiausiai, kalbant apie Bendrosios išimties reglamentą, atlikus sektoriaus tyrimą nebuvo nustatyta įtikinamų priežasčių, kiek tai susiję su verslo draudimu, pratęsti jo galiojimą po 2010 m. Vis dėlto, Komisija savo galutinį sprendimą dėl šio klausimo galutinai pateiks ataskaitoje ne vėliau kaip 2009 m. kovo mėn., kaip reikalaujama pagal įgyvendinimo teisės aktus. 42. Komisija ragina teikti su ataskaita susijusias papildomas pastabas e. paštu Comp-Sector-Insurance@ec.europa.eu. [1] Tarpinė ataskaita paskelbta 2007 m. sausio 24 d. [2] Šaltinis: Swiss Re , Sigma 2/2005, p. 39 ir 5/2006, p. 35; plg. Tarpinė ataskaita, p. 37. [3] Bulgarija ir Rumunija į tyrimą neįtrauktos. [4] Tarpinė ataskaita, VI skyrius; darbo dokumentas, II skyrius. [5] 2003 m. vasario 27 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 358/2003 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms susitarimų, sprendimų ir suderintų veiksmų rūšims draudimo sektoriuje, (OL L 53, 2003 2 28, p. 8). [6] Tarybos reglamentas Nr. 2821/71 dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies [dabar 81 straipsnio 3 dalis] taikymo kai kurioms susitarimų, sprendimų ir suderintų veiksmų rūšims, (OL L 285, 1971 12 29, p. 46); Komisijos pranešimas „Rekomendacijos dėl EB steigimo sutarties 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams“, (OL C 3, 2001 1 6, p. 2); 1999 m. birželio 10 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1215/1999, iš dalies keičiantis Reglamentą Nr. 19/65/EEB dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms susitarimų ir suderintų veiksmų rūšims, (OL L 148, 1999 6 15, p. 1); 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms, (OL L 336, 1999 12 29, p. 21); Komisijos pranešimas „Vertikaliųjų apribojimų gairės“, (OL C 291, 2000 10 13, p. 1). [7] 1991 m. gegužės 31 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1534/91 dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies taikymo tam tikroms susitarimų, sprendimų ir suderintų veiksmų rūšims draudimo sektoriuje 8 straipsnis. [8] Apskaičiuota, kad Austrijoje vidutinė sutarčių trukmė yra maždaug aštuoneri metai (101 mėnuo), Slovėnijoje – beveik septyneri metai (81 mėnuo), Italijoje ir Nyderlanduose – maždaug šešeri metai (atitinkamai 73 ir 79 mėnesiai).