Komisijos ataskaita dėl Europos parlamento ir Tarybos direktyvos 98/27/EB dėl draudimų ginant vartotojų interesus taikymo /* KOM/2008/0756 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 18.11.2008 KOM(2008) 756 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/27/EB dėl draudimų ginant vartotojų interesus taikymo TURINYS 1. Įžanga 3 2. Direktyvos perkėlimas 3 3. Direktyvos taikymas 5 4. Sunkumai, su kuriais susidurta 6 5. BVAS reglamento poveikis 8 6. Išvada 9 PRIEDAS 10 1. ĮžANGA 1. Direktyvos 98/27/EB dėl draudimų ginant vartotojų interesus[1] (toliau – direktyva) 6 straipsnio 1 dalyje nustatytas įpareigojimas teikti ataskaitas apie šios direktyvos taikymą. Iš pradžių šią ataskaitą ketinta paskelbti vėliausiai 2003 m. liepos 1 d., tačiau paskelbimas atidėtas, kad būtų įtraukta informacija apie direktyvos taikymą tose valstybėse narėse, kurios įstojo į Europos Sąjungą 2004 m. gegužės 1 d. ir 2007 m. sausio 1 d. 2. Siekdama parengti šią ataskaitą, Europos Komisija išsiuntinėjo klausimyną apie direktyvos taikymą 2003–2004 m., į kurį paprašytos atsakė 25 valstybės narės. 2007 m. 27 valstybėms narėms išsiųstas naujas klausimynas, siekiant atnaujinti anksčiau surinktą informaciją. Kartu Europos Komisija 2005 ir 2007 m. dėl direktyvos taikymo taip pat konsultavosi su Europos konsultavimo vartotojų apsaugos klausimais grupės (angl. European Consumer Consultative Group , toliau – EVKG) nariais. Į pirmąjį klausimyną atsakė keturiolika nacionalinių vartotojų organizacijų, o į antrąjį – viena Europos ir aštuonios nacionalinės vartotojų organizacijos. 2006 m. Europos Komisija išsiuntė raštus valstybėms narėms (išskyrus Bulgariją ir Rumuniją), prašydama patikslinti kai kuriuos jų nacionalinės teisės aktų, kuriais direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, aspektus. 3. 2006 m. Europos Komisija paskelbė Belgijos Katholieke Universiteit Leuven atliktą tyrimą dėl vartotojų teisių gynimo priemonių,[2] o 2007 m. – Vartotojų teisės sąvadą[3], į kurį įtraukti su direktyva susiję skyriai. Galiausiai pirmininkaujanti Austrija 2006 m. vasario mėn. Vienoje surengė konferenciją dėl draudimų ir kolektyvinių teisių gynimo priemonių. 2. DIREKTYVOS PERKėLIMAS 4. Kiekviena valstybė narė daugiau ar mažiau pakeitė savo nacionalinės teisės aktus, kad įtrauktų direktyvos dėl draudimų nuostatas. Laikui bėgant išplėsta draudimų procedūros taikymo sritis. Draudimų procedūra kiekvienoje valstybėje narėje 5. Vienas labai svarbus direktyvos rezultatas neabejotinai yra tas, kad kiekvienoje valstybėje narėje įvesta draudimų procedūra, skirta apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus. Šiuo metu ši procedūra vienintelė konkrečiai susijusi su vartotojų apsauga, galiojanti visose valstybėse narėse. Ji leidžia nutraukti neteisėtą praktiką, kuri kenkia kolektyvinės vartotojų apsaugos interesams, nepaisant faktiškai padarytos žalos. Direktyvoje nustatyta draudimų procedūra neužtikrina žalą dėl neteisėtos praktikos patyrusiems vartotojams galimybės gauti kompensaciją. 6. Pagal 2 straipsnį kiekviena nacionalinė procedūra su tam tikromis išimtimis apima neatidėliotinų atvejų procedūrą, galimybę paskelbti sprendimą ar pataisomąjį pranešimą ir tam tikros sumos sumokėjimą sprendimo vykdymui užtikrinti. Du trečdaliai valstybių narių pasirinko civilinę ar komercinę teisminę procedūrą, ir tik kelios valstybės (pavyzdžiui, Lenkija, Malta, Rumunija ir Vengrija) pasirinko iš esmės administracinį metodą. Kai kurios valstybės narės, nors pasirinko teisminę procedūrą, paskyrė administracines institucijas nagrinėti kai kuriuos pažeidimus (pvz., Austrija – televizijos transliacijos veiklos, o Suomija – žmonėms skirtų vaistų ir kelionių paketų reklamos srityje). Galiausiai kai kurios valstybės narės įgaliojo tam tikrus teismus nagrinėti konkrečią praktiką (pavyzdžiui, Hagos ir Varšuvos teismai turi išimtinę kompetenciją nagrinėti nesąžiningas sutarčių sąlygas). 7. Direktyvos 3 straipsnyje labai plačiai apibrėžiami subjektai, kompetentingi siekti draudimo. Šiame straipsnyje skiriamos dvi subjektų, kurių sąrašas neišsamus, kategorijos, o valstybėms narėms paliekama teisė nustatyti kriterijus apibrėžiant, kokios organizacijos atsakingos už kolektyvinių vartotojų interesų gynimą. Praktiškai kompetentingo subjekto sąvoka apima esamas vartotojų organizacijas, valdžios institucijas, konkrečiai atsakingas už vartotojų apsaugą, vaistų agentūras, civilinės aviacijos institucijas, naudotojų asociacijas, šeimos organizacijas, profesines sąjungas, žemės ūkio rūmus, prekybos ir pramonės rūmus. Visos valstybės narės pagal 4 straipsnį yra pranešusios Europos Komisijai apie kompetentingus subjektus, įgaliotus kreiptis dėl draudimo taikymo kitoje valstybėje narėje[4]. Oficialiajame leidinyje paskelbtas sąrašas leidžia į jį įtrauktiems subjektams įrodyti savo teisnumą ir veiksnumą kreiptis į kitų valstybių narių teismus ar administracines institucijas. 8. Galiausiai direktyvos 5 straipsnyje valstybėms narėms leidžiama nustatyti privalomą išankstinę uždraudimo siekiančios šalies ir atsakovo konsultacijų procedūrą arba jos nenustatyti. Trečdalis valstybių narių (Airija, Italija, Jungtinė Karalystė, Kipras, Lietuva, Malta, Nyderlandai, Rumunija ir Švedija) nustatė tokią procedūrą. Rumunijoje ir Jungtinėje Karalystėje išankstinių konsultacijų procedūroje privalo dalyvauti nepriklausomi viešieji subjektai, kurie pagal direktyvą taip pat laikomi kompetentingais subjektais. Kelios iš valstybių narių, nepasirinkusių šios direktyvos 5 straipsnyje siūlomos išankstinių konsultacijų procedūros, skatina derybas prieš imantis kokių nors teisinių veiksmų[5]. Vis dėlto dauguma valstybių narių nepageidauja, kad 5 straipsnyje nurodytos konsultacijos būtų privalomos. Viena Europos vartotojų organizacija netgi pareiškė, kad išankstinių konsultacijų procedūra gali nereikalingai užtęsti uždraudimo procedūrą. Komisija neturi pakankamai įrodymų ar ankstesnės patirties šioje srityje, kad iš dalies pakeistų direktyvą ir apibendrintų išankstinių konsultacijų procedūrą pagal 6 straipsnio 2 dalį. Taikymo srities išplėtimas 9. Uždraudimo ieškinių taikymo sritis apibrėžta 1 straipsnyje, nurodant direktyvos 1 priede paminėtas direktyvas, perkeltas į valstybių narių nacionalines teisines sistemas. Iš pradžių direktyvos priede buvo išvardytos 9 direktyvos, tačiau dabar jų yra 13[6]. Taigi nuo direktyvos įsigaliojimo į priedą įtrauktos Direktyva 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų, Direktyva 2000/31/EB dėl elektroninės komercijos, Direktyva 2002/65/EB dėl nuotolinės prekybos vartotojams skirtomis finansinėmis paslaugomis, Direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos komercinės veiklos ir Direktyva 2006/123/EB dėl paslaugų. Dabar direktyvos priede yra didelė dalis Bendrijos vartotojų apsaugos teisės aktų. Daugelis valstybių narių, su kuriomis konsultuotasi, atrodė patenkintos direktyvos taikymo sritimi, nors Portugalijai ir Belgijai kilo klausimas dėl sąrašo baigtinio pobūdžio tinkamumo ir jos siūlo jo atsisakyti, siekiant apimti bet kokią praktiką, darančią žalos kolektyviniams vartotojų interesams. 10. Direktyvos 7 straipsnyje valstybėms narėms taip pat suteikta galimybė išplėsti taikymo sritį nacionaliniu lygmeniu. Pavyzdžiui, Nyderlanduose ir Lenkijoje gali būti prašoma uždrausti bet kokią veiklą, darančią žalą kolektyviniams vartotojų interesams. Portugalija ir Italija išplėtė taikymo sritį ir įtraukė bet kokią produktų saugumui žalingą veiklą. Vokietijoje ir Austrijoje galima siekti uždrausti bet kokią antikonkurencinę veiklą, darančią žalą kolektyviniams vartotojų interesams. 11. Kai kurios valstybės narės, konkrečiai Vokietija, Slovėnija ir Švedija išplėtė draudimų taikymo sritį nacionaliniu lygmeniu ir įtraukė komercinę veiklą (pvz., klaidinančią reklamą), darančią žalą kolektyviniams įmonių interesams. Tačiau dauguma valstybių narių, su kuriomis konsultuotasi, nepritaria direktyvos taikymo srities išplėtimui ir kolektyvinių įmonių interesų įtraukimui, ginčydamos, kad priede išvardyti Bendrijos teisės aktai visų pirma skirti apsaugoti vartotojus ir kad nepageidautina painioti vartotojų ir mažųjų bei vidutinių įmonių interesų, nors pastariesiems galbūt taip pat reikia apsaugos. 12. Atsižvelgdama į pirmiau nurodytus dalykus, Komisija nemano, kad būtų pagrįsta keisti direktyvos taikymo sritį, kaip tai leidžiama pagal jos 6 straipsnio 2 dalį. Visų pirma ji nemano, kad reikėtų išplėsti direktyvos taikymo sritį ir įtraukti į ją kolektyvinius įmonių interesus. Tačiau pagrįstais atvejais ji ir toliau siūlys į priedą įtraukti naujus Bendrijos vartotojų apsaugos teisės aktus. 3. DIREKTYVOS TAIKYMAS 13. Direktyvos panaudojimas kovai su tarptautiniais pažeidimais nuvylė. Pagal Komisijos turimą informaciją tik Jungtinės Karalystės Office of Fair Trading (OFT, valstybės institucija, atsakinga už vartotojų apsaugą) panaudojo minėtą direktyvos mechanizmą. OFT pareiškė ieškinį Belgijos įmonei DUCHESNE. Ši Belgijos įmonė išsiuntė JK vartotojams neužsakytus prekių katalogus, nurodydama, kad jie laimėjo prizą. Norėdami gauti prizą, vartotojai turėjo užsisakyti prekę iš katalogo. Vartotojai užsisakė prekę iš katalogo, tačiau negavo žadėto prizo. Todėl OFT padavė minėtą Belgijos įmonę į teismą Belgijoje, remdamasi tuo, kad JK vartotojams pateikta informacija buvo klaidinanti ir paskatino juos pirkti produktų iš katalogo. Belgijos pirmosios instancijos teismas uždraudė tokią veiklą. Toks sprendimas patvirtintas apeliacinėje instancijoje. 14. Taip pat gavusi 300 JK vartotojų skundus OFT Nyderlandų teismuose pareiškė ieškinį įmonei „Best Sales“ B.V. Šios bylos faktinės aplinkybės panašios į jau aprašytosios, kai Nyderlandų įmonė išsiuntė neužsakytus laiškus JK vartotojams ir sudarė jiems įspūdį, kad jie laimėjo prizą. Laiškuose buvo nurodoma, kad norėdami gauti vertingesnį prizą arba gauti šį prizą kuo greičiau, jie privalėjo užsisakyti namų ūkio prekių iš katalogo, pridėto prie laiško. Nyderlandų teismai 2008 m. liepos 9 d. sprendime padarė išvadą, kad tokia reklama yra klaidinanti ir nurodė Nyderlandų įmonei nutraukti tokių laiškų siuntimą. 15. OFT taip pat nurodė, kad direktyva yra naudinga priemonė daryti spaudimą įmonėms kitose valstybėse narėse, kad šios nutrauktų tam tikrą komercinę praktiką. Todėl dešimt ar daugiau atvejų išspręsta derybomis. Belgija taip pat pabrėžė atgrasantį uždraudimų poveikį. 16. Nors uždraudimai vis dar retai naudojami tarptautinių pažeidimų atveju, kelios valstybės narės ir vartotojų organizacijos, su kuriomis konsultuotasi, nurodė, kad nacionalinių pažeidimų atveju uždraudimų mechanizmu pakankamai sėkmingai naudojasi vartotojų asociacijos[7], dažnai tam, kad priverstų nutraukti klaidinančią reklamą ar panaikintų nesąžiningą sutarties sąlygą. 4. SUNKUMAI, SU KURIAIS SUSIDURTA 17. Pagrindinės ir valstybių narių, ir suinteresuotųjų asmenų minėtos priežastys, paaiškinančios, kodėl tiek nedaug atvejų, kai uždraudimą prašyta taikyti kitoje valstybėje narėje, yra ieškinio pareiškimo išlaidos, procedūros sudėtingumas ir ilga trukmė bei ribota uždraudimo procedūros taikymo sritis. Išlaidos 18. Trys ketvirtadaliai vartotojų asociacijų, su kuriomis konsultuotasi, nurodė ieškinio pareiškimo išlaidas kaip vieną iš pagrindinių kliūčių, visų pirma pažeidimo kitoje valstybėje narėje atveju. Kelios valstybės narės taip pat pabrėžė, kaip sunku kompetentingiems subjektams pareikšti tokio pobūdžio ieškinius dėl susijusios finansinės rizikos. Vartotojų asociacijos kaip pagrindinius sunkumus paminėjo administracines bylos medžiagos parengimo išlaidas, teismo mokesčius ir mokesčius advokatui. Jei ieškinys pareiškiamas kitoje valstybėje narėje, taip pat prisideda vertimo išlaidos bei netikrumas dėl teisinių išlaidų kitoje valstybėje narėje (pavyzdžiui, šaukimo į teismą mokesčiai ar su pranešimu apie teismo sprendimą susiję mokesčiai). Asociacijos taip pat paminėjo advokatų ir ekspertų išlaidų dvigubo padengimo riziką. 19. Finansinė rizika dar didesnė, jei ieškinys pareiškiamas toje valstybėje narėje, kurioje pralaimėjusioji šalis turi padengti visas proceso išlaidas ir visų pirma – bylą laimėjusios šalies išlaidas (visų pirma visas ar dalį jos bylinėjimosi išlaidų). Šis principas galioja daugelyje valstybių narių. Todėl jei uždraudimą prašiusi taikyti šalis pralaimi, ji turi padengti ne tik savo, bet ir kitos šalies išlaidas. Kelios vartotojų asociacijos, su kuriomis konsultuotasi, teigė negalinčios padengti tokio pobūdžio procesų pradėjimo išlaidų ar prisiimti susijusią finansinę riziką. Kitos nurodė, kad imasi veiksmų tik tada, jei rizika nedidelė ir jos yra tikros, kad laimės, todėl labai ribojamas pareiškiamų ieškinių skaičius. Tačiau keliose valstybėse narėse vartotojų asociacijos sėkmingai taiko nacionalinių pažeidimų uždraudimų mechanizmą. 20. Kai kurios valstybės narės principą, pagal kurį bylą pralaimėjusi šalis padengia visas su byla susijusias išlaidas, padarė lankstesnį arba pasirinko taikyti kompetentingiems subjektams palankesnį požiūrį. Pavyzdžiui, keliose valstybėse narėse teismai turi tam tikrą veiksmų laisvę[8] ir gali, pavyzdžiui, nuspręsti, kad bylą pralaimėjusi šalis nepadengs bylą laimėjusios šalies bylinėjimosi išlaidų. Vengrijoje vartotojų asociacijos neprivalo apmokėti teismo išlaidų. Tačiau šios nacionalinės priemonės daugiausia išlieka ad hoc pobūdžio, o patiriama finansinė rizika pakankama, kad atgrasytų kompetentingus subjektus nuo ieškinių pareiškimo. Procedūrų sudėtingumas ir trukmė 21. Procedūrų sudėtingumas ir trukmė dažnai nurodomos kaip tarptautinių ieškinių kliūtys. Sudėtingumą daugiausia lemia skirtingos uždraudimo procedūros kitose valstybėse narėse, atsižvelgiant į nacionalines teismo ar administracines procedūras. Šį pastebėtą sudėtingumą dar padidino egzistuojantis netikrumas dėl taikytinos teisės. 22. Nors direktyva suderina tam tikrus kreipimosi dėl uždraudimo taikymo aspektus valstybėse narėse, ji palieka joms kažkiek veiksmų laisvės. Pagal direktyvą valstybėms narėms leidžiama pasirinkti teismo ar administracinę uždraudimo procedūrą ir skirti arba neskirti išankstinių konsultacijų procedūrą bei nustatyti su tuo susijusią tvarką. Direktyva valstybėms narėms taip pat leidžiama nacionaliniu lygmeniu priimti naujas arba išlaikyti galiojančias nuostatas, pagal kurias kompetentingiems subjektams ar bet kuriam kitam asmeniui suteikiama teisė imtis platesnio masto veiksmų. Ankstesniame skyriuje pateikta direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę analizė parodė platų valstybių narių pasirinktų priemonių mastą. Be to, kadangi direktyvoje nereglamentuojama daug uždraudimo procedūros aspektų, kaip antai senaties terminai, procesiniai terminai ir mokesčiai, direktyva leidžiama reglamentuoti šiuos aspektus nacionaliniame civiliniame, komerciniame ar administraciniame procese, kurie įvairiose valstybėse narėse gali skirtis. 23. Dėl visų šių veiksnių visumos uždraudimo procedūros, skirtos apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus, įvairiose valstybėse narėse labai skiriasi. Kai kuriose valstybėse narėse, kaip antai Nyderlanduose ar Suomijoje, taikomos net skirtingų rūšių procedūros, atsižvelgiant į nagrinėjamos teisės sritį. Dėl tokios įvairovės kompetentingiems subjektams, norintiems pareikšti ieškinį kitoje valstybėje narėje, sunku susidaryti bendrą vaizdą, nes jie dažnai susiduria su procedūromis, kurios itin skiriasi nuo procedūrų, su kuriomis jie susipažinę savo valstybėje narėje. Kiekvieną kartą pareikšdami ieškinį kitoje valstybėje narėje, kompetentingi subjektai turi patys susipažinti su nauja procedūra. 24. Galiausiai organizacijos ir valstybės narės, su kuriomis konsultuotasi, pabrėžė esamus neaiškumus, susijusius su taikytina teise. Ar konkretus pažeidimas turėtų būti vertinamas pagal tos valstybės narės, kur tas pažeidimas padarytas, teisę, ar pagal tos valstybės narės, kur pasireiškė to pažeidimo pasekmės, teisę? Šiuo klausimu direktyvoje (2 straipsnio 2 dalis) nepateikiama aiškaus atsakymo, tačiau tai labai svarbu, nes keliose iš priede nurodytų direktyvų yra sąlyga, pagal kurią valstybėms narėms leidžiama nustatyti naujus arba išlaikyti galiojančius įstatymus, reglamentuojančius daugiau, nei reikalaujama direktyvose vartotojų apsaugos srityje. Todėl taikytinos teisės klausimas yra esminis visais atvejais, kai reikia pasirinkti tarp dviejų skirtingų teisės sistemų, nustatančių skirtingą apsaugos laipsnį. Minėtoje OFT Belgijoje iškeltoje byloje ir pirmosios, ir apeliacinės instancijos teismai nagrinėjo šį klausimą, pirmosios instancijos teismas taikė britų teisę, o apeliacinis teismas nusprendė, kad taikytina Belgijos teisė. Ateityje taikytinos teisės nustatymo klausimą galima būtų supaprastinti taikant liepos 7 d. priimto Reglamento (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės[9], įsigaliosiančio 2009 m. sausio 11 d. („Roma II“ reglamentas), 6 straipsnį. Ribotas sprendimų poveikis 25. Galiausiai organizacijos ir valstybės narės, su kuriomis konsultuotasi, pabrėžė kartais ribotą tokių uždraudimų poveikį. Daugelyje valstybių narių sprendimas taikyti uždraudimą turi sušvelnintą poveikį. Jis privalomas tik konkrečios bylos atveju ir tos bylos šalims, t. y. kompetentingam subjektui, pareiškusiam ieškinį, ir įmonei, kuriai taikomas draudimas. Praktiškai tai reiškia, kad jei įmonė padaro pažeidimą, identišką pažeidimui, už kurį kita įmonė jau buvo nubausta, turi būti prašoma naujo uždraudimo, siekiant nutraukti naują pažeidimą. Taip pat įmonės pasiūlytos nesąžiningos sutarties sąlygos panaikinimas neužkerta kelio tai pačiai įmonei ir toliau panašioje sutartyje naudoti tokią pat sąlygą. 26. Tačiau kai kuriose valstybėse narėse šis principas taikomas lanksčiau, visų pirma kalbant apie nesąžiningas sąlygas. Pavyzdžiui, Lenkijoje, jei Varšuvos teismas nusprendžia, kad sutarties sąlyga yra nesąžininga, šis sprendimas turi erga omnes poveikį. Sprendimas paskelbiamas ir taikomas identiškoms visų kitų vartotojams siūlomų sutarčių sąlygoms. Vengrijoje, jei teismas nusprendžia, kad įmonės ir vartotojo sutarties sąlyga yra nesąžininga, jis gali pripažinti šią sąlyga niekine visose tos įmonės sudarytose sutartyse. Austrijoje sutarties tarp įmonės ir vartotojo sąlyga, kuri buvo pripažinta nesąžininga, negali būti dar kartą naudojama tos įmonės kitose sutartyse. Vokietijoje ir Slovėnijoje vartotojai gali remtis sprendimu, kuriuo sutarties sąlyga pripažįstama nesąžininga, kad neleistų taikyti identiškos nuostatos. 27. Uždraudimai taip pat turi ribotą poveikį, atsižvelgiant į teismo sprendimo nacionalinę taikymo sritį, kaip pabrėžė Jungtinė Karalystė ir Belgija. Nesąžiningos įmonės, tyčia pažeidinėjančios įstatymus, būdamos jau nubaustos konkrečioje valstybėje narėje, siekia persikelti į kitą valstybę narę, kur būtinas naujas uždraudimas, siekiant nutraukti tokią neteisėtą veiklą. Be to, nacionalinis sprendimo pobūdis reiškia, kad jei įmonė konkrečioje valstybėje narėje nubaudžiama už vartotojams žalingą neteisėtą veiklą, ji ir toliau gali tęsti tokią pat veiklą kitos valstybės narės vartotojų atžvilgiu, nebent uždraudimą prašo taikyti pastarosios valstybės narės kompetentingas subjektas. 5. BVAS REGLAMENTO POVEIKIS 28. Reglamente (EB) Nr. 2006/2004 dėl nacionalinių institucijų, atsakingų už vartotojų apsaugos teisės aktų vykdymą, bendradarbiavimo (toliau – BVAS reglamentas)[10] nustatomas už vartotojų apsaugą atsakingų valdžios institucijų tinklas ir tam tikru mastu suderinami šių institucijų tyrimo ir vykdymo įgaliojimai. Be to, dėl šiuo reglamentu sukurtų savitarpio pagalbos mechanizmų valdžios institucija tinklo narė kitos valstybės narės valdžios institucijai paprašius gali prašyti taikyti uždraudimą savo jurisdikcijoje, kad nutrauktų neteisėtą veiklą prieš vartotojus iš prašančiosios institucijos valstybių narių. 29. Kai kurios valstybės narės, su kuriomis konsultuotasi, pabrėžė, kad BVAS reglamentas turėtų palengvinti uždraudimų taikymą siekiant nutraukti pažeidimus Bendrijoje, nes reglamento nustatyti savitarpio pagalbos mechanizmai leidžia, be kitų dalykų, konkrečios patirties turinčioms valdžios institucijoms siekti uždraudimų taikymo. Todėl reglamente sprendžiama viena iš pagrindinių kliūčių, su kuria susidurta įgyvendinant direktyvą: sunkumai, su kuriais susiduria nacionalinė įstaiga, mėgindama prašyti taikyti uždraudimą tiesiogiai kitoje valstybėje narėje. 30. Minėtos valstybės narės pabrėžia, kad būtų pageidautina direktyvos taikymo sritį suderinti su BVAS reglamento taikymo sritimi. Iš tiesų reglamento priede daroma nuoroda į Direktyvą 98/6/EB[11] dėl vartotojų apsaugos žymint vartotojams siūlomų prekių kainas ir Reglamentą Nr. 261/2004/EB[12] dėl orlaivių keleivių teisių, kuriems direktyva netaikoma, tačiau jis neapima Direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų, kuri įtraukta į direktyvos priedą. Suderinus direktyvos ir BVAS reglamento priedus, kaip siūlo kai kurios valstybės narės, reikės paraleliai iš dalies pakeisti ir direktyvą, ir reglamentą. 6. IšVADA 31. Didžiausia direktyvos nauda ta, kad kiekvienoje valstybėje narėje nustatyta kreipimosi dėl uždraudimų taikymo procedūra, siekiant apsaugoti kolektyvinius vartotojų interesus. Vartotojų asociacijos kartais sėkmingai naudoja šią procedūrą nacionalinių pažeidimų atveju. 32. Tačiau direktyvos sukurtas mechanizmas, skirtas suteikti vienos valstybės narės kompetentingiems subjektams galimybę veikti kitoje valstybėje narėje, akivaizdžiai nebuvo toks sėkmingas, kaip tikėtasi. Pagrindinė kliūtis, paaiškinanti, kodėl prašyta taikyti tiek mažai uždraudimų, siekiant nutraukti pažeidimus Bendrijoje, yra išteklių stoka, atsižvelgiant į bet kurio tinkamo kompetentingo subjekto patiriamą finansinę riziką, tačiau taip pat atsižvelgiant į žinias, reikalingas norint pasinaudoti skirtingomis įvairių valstybių narių procedūromis. 33. BVAS reglamentas yra dalinis atsakas į sunkumus, iškilusius įgyvendinant direktyvą, ir jo taikymas turėtų gerokai sustiprinti kovą su pažeidimais Bendrijoje. „Roma II“ reglamento priėmimas taip pat turėtų turėti poveikio. Komisija mano, kad prieš darant išvadas dėl to, ką toliau daryti su direktyva, būtų gerai palaukti išsamesnės grįžtamosios informacijos apie BVAS ir „Roma II“ reglamentų taikymą. 34. Todėl Komisija mano, kad dar ne laikas siūlyti kokius nors direktyvos pakeitimus ar ją naikinti ir kad priešingai, Komisija turėtų ir toliau nagrinėti direktyvos taikymą. Visų pirma ji laikosi nuomonės, kad nėra priežasties plėsti jos taikymo sritį įtraukiant kolektyvinius įmonių interesus arba apibendrinti išankstinių konsultacijų reikalavimą. PRIEDAS DIREKTYVŲ SĄRAŠAS DIREKTYVOS 98/27/EB PRIEDE - 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje (OL L 149, 2005 6 11, p. 22). - 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose (OL L 372, 1985 12 31, p. 31). - 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 87/102/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo (OL L 42, 1987 2 12, p. 48), su paskutiniais pakeitimais, padarytais Direktyva 98/7/EB (OL L 101, 1998 4 1, p. 17). - 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyva 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, 1989 10 17, p. 23) su pakeitimais, padarytais Direktyva 97/36/EB (OL L 202, 1997 7 30, p. 60). - 1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyva 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų (OL L 158, 1990 6 23, p. 59). - 1992 m. kovo 31 d. Tarybos direktyva 92/28/EEB dėl žmonėms skirtų vaistų reklamos (OL L 113, 1992 4 30, p. 13). - 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993 4 21, p. 29). - 1994 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/47/EB dėl pirkėjų apsaugos, susijusios su teisės tam tikru laiku naudotis nekilnojamaisiais daiktais pirkimo sutarčių tam tikrais aspektais (OL L 280, 1994 10 29, p. 83). - 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, 1997 6 4, p. 19). - 1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, 1999 7 7, p. 12). - 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, 2000 7 17, p. 1). - 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/65/EB dėl nuotolinės prekybos vartotojams skirtomis finansinėmis paslaugomis ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 90/619/EEB ir Direktyvas 97/7/EB ir 98/27/EB (OL L 271, 2002 10 9, p. 16). - 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006 12 27, p. 36). [1] OL L 166, 1998 6 11, p. 51. [2] http://ec.europa.eu/consumers/redress/reports_studies/comparative_report_en.pdf [3] http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/consumer_law_compendium_comparative_analysis_en_final.pdf [4] Naujausios redakcijos sąrašas paskelbtas 2008 m. kovo 8 d. OL C 63, 2008 3 8. [5] Pvz., Danija, Vokietija, Austrija, Slovakija ir Suomija. [6] Žr. priedą. [7] Pvz., Austrija, Bulgarija, Čekija, Italija, Jungtinė Karalystė, Latvija, Prancūzija, Slovakija, Švedija ir Vokietija. [8] Pvz., Jungtinė Karalystė, Liuksemburgas, Portugalija, Švedija. [9] OL L 199, 2007 7 31, p. 40. [10] OL L 364, 2004 12 9, p. 1. [11] OL L 80, 1998 3 18, p. 27. [12] OL L 81, 2004 3 19, p. 80.