Komisijos ataskaita Tarybai ir Europos Parlamentui dėl 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės įgyvendinimo - Pavojingųjų ir kitų atliekų susidarymas, apdorojimas ir tarpvalstybinis vežimas Europos Sąjungos valstybėse narėse 1997-2000 m. {SEK(2006)1053} /* KOM/2006/0430 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 1.8.2006 KOM(2006) 430 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI dėl 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės įgyvendinimo Pavojingųjų ir kitų atliekų susidarymas, apdorojimas ir tarpvalstybinis vežimas Europos Sąjungos valstybėse narėse 1997–2000 m. {SEK(2006)1053} TURINYS 1. Įžanga 4 2. Pavojingųjų Atliekų Susidarymas 6 3. PavojingųJŲ atliekų vežimas iš valstybių narių 7 4. PavojingųJŲ atliekų vežimas į valstybes nares 9 5. Santrauka 10 KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI dėl 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės įgyvendinimo Pavojingųjų ir kitų atliekų susidarymas, apdorojimas ir tarpvalstybinis vežimas Europos Sąjungos valstybėse narėse 1997–2000 m. PRANEšIMO SANTRAUKA: PAVOJINGų JŲ IR KITų ATLIEKų SUSIDARYMO , APDOROJIMO IR VEžIMO ES VALSTYBėSE NARėSE TENDENCIJOS 1. ĮžANGA ATLIEKų EKSPORTą IR IMPORTą TARPTAUTINIU LYGIU REGLAMENTUOJA 1989 M. KOVO 22 D. BAZELIO KONVENCIJA DėL pavojingų atliekų tarpvalstybinių pervežimų bei jų tvarkymo kontrolės. Europos bendrija yra viena iš šios Konvencijos šalių. Konvencija buvo perkelta Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 259/93[1], vadinamuoju Atliekų vežimo reglamentu, įsigaliojusiu 1994 m. gegužės mėn. Šio reglamento tikslas – taip organizuoti atliekų vežimo priežiūrą ir kontrolę, kad būtų atsižvelgiama į būtinybę išsaugoti ir apsaugoti aplinką ir gerinti jos kokybę. Remiantis pagrindiniais Bendrijos atliekų tvarkymo strategijos principais, ypač dėl prevencijos, panaudojimo ir galutinio šalinimo, reglamente išdėstytos taisyklės, leidžiančios visai Bendrijai šalinti savo atliekas ir valstybėms narėms individualiai siekti šio tikslo, atsižvelgiant į geografines aplinkybes ir poreikį tam tikroms atliekų rūšims naudoti specializuotus įrenginius. Reglamente nustatytos kelios priemonės, užtikrinančios atliekų vežimo Bendrijos viduje, iš Bendrijos ir į ją kontrolę: - apibrėžiamos su atliekų vežimu susijusios sąvokos ir terminai; - nustatomos šalinti ar panaudoti skirtų atliekų eksporto, importo ir tranzito taisyklės; - nurodoma, kokią informaciją privalo pateikti valstybės narės ir Komisija. Reglamento 41 straipsnyje nustatyta: 1. „Prieš kiekvienų kalendorinių metų pabaigą valstybės narės parengia pagal Bazelio konvencijos 13 straipsnio 3 dalį pranešimą ir nusiunčia jį Bazelio konvencijos sekretoriatui, o kopiją – Komisijai. 2. Remdamasi tokiais pranešimais, Komisija kas trejus metus parengia pranešimą, kaip Bendrija ir valstybės narės įgyvendina šį reglamentą. Šiuo tikslu ji gali pagal Direktyvos 91/692/EEB 6 straipsnį paprašyti papildomos informacijos.“ Vykdydamos savo įsipareigojimus, dauguma valstybių narių atsiuntė Komisijai metines atliekų vežimo priežiūros ir kontrolės ataskaitas. Priedo 1 lentelėje yra sąrašas valstybių narių, atsiuntusių Komisijai Bazelio konvencijos ataskaitą. Tačiau iš šios lentelės nematyti, kaip išsamiai buvo atsakyta į klausimyne pateiktus klausimus. Ne visos šalys pateikė visą reikiamą informaciją. Bazelio konvencijos sekretoriato parengtame klausimyne yra klausimų dėl teisės aktų, įgyvendinimo ir aplinkosaugos priemonių. Kas trejus metus Komisija privalo parengti pranešimą, kuriame išdėstoma valstybių narių atsiųsta informacija. Pranešimas turėtų leisti įvertinti, kokiu mastu visoje Bendrijoje yra kontroliuojamas atliekų vežimas. Šiuo atveju buvo įtraukti ir 2000 m. duomenys, jeigu tokių buvo. Šį pranešimą buvo vėluojama pateikti dėl to, kad kai kurios valstybės narės informaciją atsiuntė labai vėlai, taip pat dėl to, kad Komisijos darbuotojų pajėgos 2002–2004 m. buvo sutelktos į Atliekų vežimo reglamento teisinę peržiūrą. Remdamasi 41 straipsnio 2 dalimi, 1999 m. Komisija priėmė sprendimą[2], kuriuo reikalaujama, kad valstybės narės, atsakydamos į klausimyne nurodytus klausimus, pateiktų papildomos informacijos. Pirmosiose tokio pobūdžio ataskaitose turėjo būti pateikti 2000 m. duomenys. Informacija, gauta iš šių šaltinių, dar neįtraukta į šį Komisijos pranešimą ir bus pateikta kitame pranešime. Pažymėtina, kad terminai „importas“ ir „eksportas“ Bazelio konvencijoje vartojami kiekvienai atliekų siuntai į kiekvieną šią konvenciją pasirašiusią šalį ir iš jos apibūdinti, o pagal ES teisę šie terminai apibūdina atliekų siuntas į visą ES ir iš jos. Todėl pagrindinėje šio pranešimo dalyje atliekų vežimas iš vienos ES valstybės narės į kitą nebus vadinamas „importu“ ir „eksportu“, tačiau prieduose, kur šie terminai nurodo į Bazelio konvencijos klausimyno antraštes, jie vartojami ta prasme, kuria yra pavartoti Bazelio konvencijoje. Turi būti atsižvelgta ir į tai, kad Atliekų vežimo reglamente ir Bazelio konvencijoje yra pateiktos skirtingos atliekų klasifikavimo sistemos, taigi pavojingųjų atliekų apibrėžimai ir atliekų rūšys, kurioms taikomos pranešimo procedūros, ne visai sutampa. Todėl pagal Bazelio konvenciją pateikti valstybių narių duomenys neturėtų būti laikomi informacija, atitinkančia Atliekų vežimo reglamento tikslus. Šiame pranešime tokiais duomenimis naudojamasi apibendrinant pagrindines pavojingųjų ir kitų atliekų susidarymo, apdorojimo ir vežimo per valstybių sienas ES valstybėse narėse ataskaitiniu laikotarpiu tendencijas. Tais atvejais, kai valstybės narės atsiuntė vėlesnes ataskaitas su pataisytais duomenimis, į tai buvo atsižvelgta. Jeigu valstybė narė neatsiuntė Komisijai reikalingos informacijos, šios spragos, kiek įmanoma ir kiek tinka, buvo užpildytos duomenimis, paimtais iš Globalių tendencijų studijos, kurią 2002 m. išleido Bazelio konvencijos sekretoriatas[3], ir iš Eurostato statistikos[4]. Tačiau tai tik išimtys, nes Eurostato duomenų bazė taip pat yra neišsami ir joje dėmesys kreipiamas į kitus aspektus, ypač į atliekų ekonominę pridėtinę vertę. Šioje pranešimo santraukoje pateikiami svarbiausi atliekų vežimo į ES valstybes nares ir iš jų kiekybiniai duomenys. Tai duomenys apie pavojingųjų ir kitų atliekų susidarymą, importą, eksportą ir apdorojimą. Kad šis pranešimas būtų trumpas ir būtų lengviau jį platinti, visos duomenų lentelės ir grafikai pateikiami A priede. B priede pateikiama informacija apie Bazelio konvencijos ir Atliekų vežimo reglamento įgyvendinimą ir atitiktį šiems dokumentams. Šioje dalyje nėra Bazelio konvencijos sekretoriatui pateiktų visų valstybių narių atsakymų, nes juose dažnai aprašoma ta pati teisinė ar faktinė situacija. Tai ypač pasakytina apie klausimus, patenkančius į ES teisinės sistemos sritį, nes taisyklės visoms valstybėms narėms yra maždaug vienodos. Tokiais atvejais daroma tik bendra nuoroda į ES reglamentą. 2. PAVOJINGųJų ATLIEKų SUSIDARYMAS 1997–2000 M. BAZELIO KONVENCIJOS KLAUSIMYNUOSE VISų šALIų BUVO PRAšOMA PATEIKTI INFORMACIJą APIE BENDRą SUSIDARIUSIų PAVOJINGųJų IR „KITų ATLIEKų“ KIEKį KIEKVIENAIS NURODYTO LAIKOTARPIO METAIS. ŠIAME KONTEKSTE „KITOS ATLIEKOS“ YRA BUITINėS ATLIEKOS IR BUITINIų ATLIEKų DEGINIMO LIEKANOS. ŠIOS DVI ATLIEKų KATEGORIJOS REIKALAUJA SPECIALAUS DėMESIO IR PAGAL BAZELIO KONVENCIJą YRA KONTROLIUOJAMOS PANAšIAI KAIP PAVOJINGOSIOS ATLIEKOS (Jų KODAI SąRAšE YRA ATITINKAMAI Y46 IR Y47). PAVOJINGOSIOS ATLIEKOS APIBRėžIAMOS PAGAL ATLIEKų SRAUTų IR (ARBA) SUDėTINIų DALIų SąRAšą (KONVENCIJOS I PRIEDAS, KODAI ATITINKAMAI Y1-18 IR Y19-45) [5] ir pagal tam tikras pavojingąsias savybes (Konvencijos III priedas). Tačiau Konvencijoje prie pavojingųjų atliekų priskiriamos ir tos atliekos, kurios pagal atliekų eksporto, importo ar tranzito šalies nacionalinius įstatymus laikomos pavojingosiomis. 14 valstybių narių savo ataskaitose Komisijai pateikė informaciją apie bendrą per vienerius ar daugiau laikotarpio metų susidariusį pavojingųjų atliekų kiekį. Liuksemburgo duomenis Komisijai teko papildyti iš Bazelio konvencijos sekretoriato statistikos. Tačiau valstybių narių ataskaitų duomenys apie susidariusias atliekas dažniausiai yra fragmentiški. Tik nedaugelis šalių pateikė išsamius duomenis apie visus nurodyto laikotarpio metus (žr. A priedo 1 ir 2 paveikslus). Pagal šias ataskaitas Vokietijoje susidarė didžiausias pavojingųjų atliekų kiekis (13–15 mln. tonų per metus), toliau sąraše – Jungtinė Karalystė, Ispanija ir Prancūzija (2,6–6,3 mln. tonų per metus). Pagal atliekų, tenkančių vienam asmeniui, kiekį sąraše pirmauja Vokietija, Nyderlandai ir Belgija, o Graikijoje, Portugalijoje ir Prancūzijoje vienam asmeniui tenka mažiausiai atliekų (žr. A priedo 2 paveikslą). Turimi ataskaitinio laikotarpio duomenys rodo, kad pavojingųjų atliekų kiekis visoje Bendrijoje padidėjo maždaug 10 % – nuo maždaug 36 mln. tonų 1997 m. iki šiek tiek daugiau nei 40 mln. tonų 2000 m. Šią tendenciją atspindi tokių valstybių narių kaip Vokietijos, Prancūzijos, Italijos ir Ispanijos pavojingųjų atliekų kiekio padidėjimo rodikliai, o Jungtinėje Karalystėje, Suomijoje ir Austrijoje minėti kiekiai didėjo kur kas labiau. Tačiau šie faktai nebūtinai reiškia, kad atliekų iš tikrųjų susidarė daugiau – didesni skaičiai gali būti susiję ir su nacionaliniais pavojingųjų atliekų apibrėžimo bei jų sąrašų sudarymo pakeitimais (pvz., 1998 m. Austrijoje). Nyderlanduose po labai ryškaus pavojingųjų atliekų kiekio didėjimo laikotarpio nuo 1994 iki 1997 m. buvo pastebimas tam tikras sumažėjimas. Tik 9 valstybės narės Komisijai pateikė informaciją apie pavojingųjų atliekų kategorijas pagal Bazelio konvencijoje nurodytus Y kodus. Daugiausia buvo pranešta apie buitines atliekas (Y46) ir tokių atliekų deginimo liekanas (Y47). Tai taip pat buvo vienintelės nepavojingųjų atliekų rūšys, apie kurias Komisijai buvo pranešta pagal Atliekų vežimo reglamentą. Nyderlandų ataskaitoje pranešama, kad apie 20 % visų atliekų sudaro užterštas dirvožemis, o dar 15–20 % – laivų valymo atliekos. 3. PAVOJINGų JŲ ATLIEKų VEžIMAS Iš VALSTYBIų NARIų Ne visos ES valstybės narės turi pakankamus pajėgumus visoms savo teritorijoje susidariusioms atliekų rūšims apdoroti. Tam tikriems atliekų srautams, tarp jų ir pavojingosioms atliekoms, reikia specialių apdorojimo įrenginių, kad aplinkos požiūriu būtų užtikrintas saugus jų panaudojimas ar šalinimas. Todėl pavojingųjų atliekų vežimas iš vienos ES valstybės į kitą yra ne tik aplinkosaugos klausimas – šis faktas taip pat rodo, kad Europos atliekų tvarkymo sistemos yra pasiekusios aukštą lygį, nes valstybės narės bendradarbiauja specifinių atliekų srautų apdorojimo srityje. Visos valstybės narės pateikė bent jau dvejų 1997–2000 m. laikotarpio metų informaciją apie išvežtas pavojingąsias atliekas („eksportą“ Bazelio konvencijos prasme) (žr. A priedo 5 lentelę). Sudėjus skaičius ir ekstrapoliuojant kai kuriuos duomenis, buvo galima nustatyti pavojingųjų atliekų išvežimo iš valstybių narių 1997–2000 m. tendenciją. Išvežtų atliekų kiekis padidėjo daugiau nei dvigubai – nuo 2,6 mln. tonų 1997 m. iki 5,4 mln. tonų 2000 m. Ypač didelis padidėjimas buvo 1999–2000 m. Didžiausi tokių atliekų „eksportuotojai“ buvo Vokietija, Belgija ir Nyderlandai. 1999 m. beveik ¾ visų iš valstybių narių išvežtų atliekų susidarė vienoje iš šių trijų šalių. Pagal statistiką iš Jungtinės Karalystės, Ispanijos, ir Prancūzijos išvežtų atliekų kiekis buvo mažiausias visoje ES. Tas pat pasakytina apie išvežamų atliekų kiekį kilogramais, tenkantį vienam asmeniui: tarp šešių mažiausią atliekų kiekį, tenkantį vienam asmeniui, „eksportuojančių“ šalių buvo Jungtinė Karalystė, Ispanija, Italija ir Prancūzija (žr. A priedo 6 lentelę). Kitame skalės gale yra didžiausią atliekų kiekį, tenkantį vienam asmeniui, iš savo šalies išvežusios šalys: Liuksemburgas, Nyderlandai ir Belgija. Tai rodo, kad mažesnės valstybės į užsienį išveža daugiau atliekų, nes jos savo teritorijoje neturi tokio jų apdorojimo įrenginių tinklo, kokį turi didesnės šalys. Kalbant apie pavojingųjų atliekų išvežimą apdoroti kitose šalyse, daugiausia kaimyninėse valstybėse narėse, skaičiai svyruoja nuo 0 iki 25 % (žr. A priedo 6 paveikslą). Pagal procentinę išraišką didžiausi tokių atliekų kiekiai buvo Danijoje, Nyderlanduose ir Portugalijoje. Tai visiškai suprantama, nes visos šios šalys yra mažesnės valstybės, neturinčios galimybių savo teritorijoje turėti visas pavojingųjų atliekų rūšis apdorojančių įrenginių. Jungtinėje Karalystėje, Graikijoje ir Ispanijoje į užsienį išvežtų atliekų procentinė dalis buvo maža. Reikia pažymėti, kad esama nemažai neaiškumų dėl duomenų, kadangi jie buvo apskaičiuoti sujungus kartu valstybių narių pateiktus skaičius, susijusius su atliekų susidarymu ir eksportu, o šie skaičiai ne visada yra palyginami. Informacija apie praneštą „kitų atliekų“ (pagal Bazelio konvencijos apibrėžimą) išvežimą nerodo, kad ataskaitiniu laikotarpiu iš valstybių narių į kitas šalis buvo išvežta daug mišrių buitinių atliekų ir jų deginimo liekanų. Apie tokios kategorijos atliekų išvežimą pranešė tik Nyderlandai, Danija ir Portugalija, o šių atliekų kiekis sudarė daugiau kaip 10 % viso pavojingųjų atliekų, nurodytų kiekvienais metais, kiekio (žr. A priedo 8 lentelę). Reikia pažymėti, kad dauguma valstybių narių atskirai nenurodė pagal Bazelio konvenciją Y kodais pažymėtų pavojingųjų atliekų kategorijų (žr. A priedo 9 lentelę „nežinoma“) arba vienai grupei priskyrė įvairių Y kodų atliekas („įvairūs“). Iš dalies tai paaiškinama tuo, kad valstybės narės pavojingąsias atliekas registruoja pagal OECD kodus ir nebūtinai dar nurodo ir Y kodus. Kita priežastis – kai kurios atliekos, apie kurias pranešama, neturi Y kodų, nes yra neįtrauktos į Bazelio konvenciją. A priedo 10 paveiksle pateikiami 10 valstybių narių duomenys apie Y kodais pažymėtų atliekų išvežimą. Pastebima, kad 1997–2000 m labiausiai padidėjo per sieną vežamų „nežinomų“ atliekų ir Y kodų neturinčių atliekų kiekis. Pvz., tarp šių atliekų yra daug iš Vokietijos į Italiją įvežtų mišrių medienos atliekų ir iš Vokietijos į Prancūziją įvežtų geležies ir plieno gamybos atliekų. Dauguma iš valstybių narių ataskaitiniu laikotarpiu išvežtų pavojingųjų ir kitų atliekų buvo apdorotos ir kokiu nors būdu panaudotos. 2000 m. buvo panaudota maždaug 4,5 mln. tonų atliekų (daugiau nei 80 %) iš 10 valstybių (žr. A priedo 11 paveikslą). Panaudotų atliekų dalis nuo 1997 m. absoliučiais skaičiais padidėjo daugiau nei dvigubai. Tuo pačiu laikotarpiu iš valstybių narių šalinti išvežtų atliekų kiekis taip pat padvigubėjo, bet kur kas mažesniu mastu – nuo 400 000 tonų iki 900 000 tonų. Surinkti duomenys rodo, kad valstybių narių panaudoti ar šalinti išvežtų atliekų procentas labai skiriasi (žr. A priedo 12 paveikslą). Daugiau nei 70 % iš Austrijos, Belgijos, Suomijos, Prancūzijos, Vokietijos, Graikijos, Liuksemburgo, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės išvežtų atliekų buvo panaudotos, o kitame skalės gale – Portugalija, iš kurios išvežtų atliekų panaudota tik 10 %. Skalės viduryje yra tokios šalys kaip Danija, Airija, Italija, Ispanija ir Švedija. Iš jų išvežtų atliekų panaudojimo lygis siekė 40–60 %. Negalima daryti išvadų apie šalyse taikomas atliekų tvarkymo sistemas vien pagal tai, kiek šalies eksportuojamų atliekų yra panaudojama arba šalinama, nes dauguma atliekų yra apdorojamos toje pačioje šalyje, kur susidarė (žr. A priedo 6 paveikslą). ES Atliekų vežimo reglamente nurodoma, kad pavojingąsias atliekas valstybėms narėms leidžiama eksportuoti tik į nustatytas šalis. Panaudoti skirtos pavojingosios atliekos gali būti išvežamos tik į tas šalis, kuriose taikomas OECD sprendimas[6]. 1998 m. sausio 1 d. įsigaliojus vadinamajam „Bazelio draudimui“, nebegalima, kaip tai buvo daroma anksčiau, eksportuoti atliekų į kitas šalis, pasirašiusias Bazelio konvenciją, arba į šalis, su kuriomis valstybės narės turi sudariusios dvišalius susitarimus. Šalinti skirtos atliekos gali būti vežamos tik į kitas ES valstybes nares ir ELPA šalis (Norvegiją, Šveicariją, Islandiją ir Lichtenšteiną). Taigi Atliekų vežimo reglamentas draudžia išvežti į ES ir (arba) ELPA nepriklausančias šalis šalinti skirtas atliekas ir išvežti į OECD nepriklausančias šalis panaudoti skirtas pavojingąsias atliekas. Savo ataskaitose Bazelio sekretoriatui ES valstybės narės pateikia informaciją apie šalį, į kurią eksportuojamos pavojingosios atliekos. Iš ataskaitų matyti, kad vis didesni per valstybių sienas 1997–2000 m. laikotarpiu pervežtų pavojingųjų ir kitų atliekų kiekiai daugiausia pateko į kitas ES valstybes nares. 1997 m. šis atliekų kiekis sudarė 84 %, o 2000 m. padidėjo iki 91 % (žr. A priedo 13 ir 14 paveikslus). Tai reiškia, kad, šalindamos ir panaudodamos pavojingąsias ir kitas atliekas, apie kurias būtina pranešti, valstybės narės vis labiau laikosi artumo ir savarankiškumo principų. Į ES ir (arba) ELPA nepriklausančias šalis eksportuojamų atliekų kiekis sumažėjo nuo 11 % 1997 m. iki 5 % 2000 m. Vokietija, Italija ir Nyderlandai – tai šalys, kurios 2000 m. atliekas eksportavo į OECD nepriklausančias šalis. Vokietijos atveju tai daugiausia buvo įvairios panaudoti skirtos pakuočių medžiagų atliekos, Italija eksportavo mišrias buitines atliekas, o Nyderlandai savo išvežtas atliekas nurodė kaip atliekas, kurioms priskirti Y18 ir Y23 kodai, t. y. mišrias buitines atliekas ir plastiko atliekas. Pagal Atliekų vežimo reglamentą šių atliekų rūšių eksportas į OECD nepriklausančias šalis yra teisėtas, jeigu apie jas yra tinkamai pranešta. 4. PAVOJINGų JŲ ATLIEKų VEžIMAS į VALSTYBES NARES Viena Bazelio konvencijos sekretoriatui siunčiamos ataskaitos dalis skirta informacijai apie valstybių narių pavojingųjų atliekų importą per vienerius ar kelerius 1997–2000 m. laikotarpio metus (žr. A priedo 16 lentelę). Nors duomenys ir nėra išsamūs, vis dėlto galima nustatyti pavojingųjų atliekų vežimo į valstybes nares tendenciją šiuo laikotarpiu: panašiai kaip ir atliekų vežimo iš valstybių narių tendencijos, priešinga kryptimi vežamų pavojingųjų atliekų kiekis padidėjo daugiau nei dvigubai – nuo 2,3 mln. tonų 1997 m. iki 5,2 mln. tonų 2000 m. Toks padidėjimas daugiausia vyko 1999–2000 m. Šie skaičiai labai panašūs į atliekų „eksporto“ skaičius ir rodo, kad didžioji dalis atliekų buvo vežamos iš vienos valstybės narės į kitą. Iš ES šalių didžiausią įvežtų atliekų kiekį priėmė Vokietija, Italija, Belgija, Prancūzija ir Nyderlandai. 1997 m. joms teko 82 % visų į valstybes nares įvežtų atliekų, o 1999 m. ir 2000 m. – 88 %. Vien tik Vokietijos, Italijos ir Belgijos bendras atliekų „importas“ 1997 m. sudarė 50 % viso „importo“, o 2000 m. – 67 %. Mažiausią atliekų kiekį priėmė Airija, Portugalija ir Graikija. Į valstybes nares įvežamų atliekų kiekis, skaičiuojamas vienam asmeniui, mažose šalyse yra paprastai didesnis nei didesnėse (žr. A priedo 16 paveikslą). Priežastis galbūt yra ta, kad mažose šalyse esantys pavojingųjų atliekų apdorojimo įrenginiai labiau priklauso nuo atliekų importo iš kitų šalių, nes jų pačių vidaus rinka yra ribota. Į valstybes nares įvežtų mišrių buitinių atliekų ir jų deginimo liekanų (pagal Bazelio konvencijos apibrėžimą „kitų atliekų“) kiekis apskritai labai nepadidino įvežtų pavojingųjų atliekų kiekio tuo pačiu laikotarpiu. Tik Vokietija ir Nyderlandai pranešė apie gana didelį tokių atliekų „importą“, kuris kai kuriais metais beveik prilygo iš užsienio įvežtų pavojingųjų atliekų kiekiui (žr. A priedo 16 ir 18 lenteles). Į abi valstybes įvežtos mišrios buitinės atliekos daugiausia buvo iš Belgijos, o į Vokietiją įvežtos deginimo liekanos buvo ir iš keleto kitų kaimyninių valstybių, ypač iš Nyderlandų, Šveicarijos ir Danijos. Kalbant apie į valstybes nares įvežtų Y kodais pažymėtų pavojingųjų atliekų kategorijas, reikia dar kartą pasakyti, kad didelei daliai atliekų Y kodai arba nenurodomi (žr. A priedo 19 paveikslą: „nežinoma“), arba įvairios Y kodus turinčios atliekos pateikiamos vienoje grupėje („įvairios“). 10 valstybių narių (Austrija, Belgija, Danija, Suomija, Prancūzija, Vokietija, Nyderlandai, Ispanija, Švedija ir Jungtinė Karalystė) pateikė tikslesnius duomenis apie Y kodus turinčias atliekas. Iš ataskaitų matyti, kad 1997–2000 m. labiausiai padidėjo „nežinomų“ atliekų grupė. 2000 m. beveik pusė atliekų nebuvo priskirtos Y kodams. 2000 m. Vokietijos ataskaitoje nurodyta, kad didžiausi šios kategorijos vienarūšių atliekų srautai buvo statybos ir pastatų griovimo atliekos iš Liuksemburgo ir mišrios medienos ir žemės ūkio atliekos iš Nyderlandų. Belgija nenurodo atliekų rūšies, o tik pamini, kad atliekos buvo įvairiai panaudojamos ir šalinamos, įskaitant sąvartynuose ir deginimą. Pagrindinis į Italiją įvežtų atliekų srautas – kur kas didesnis, nei bet kuri Y kodu pažymėta atliekų kategorija – buvo apdorotos medienos atliekos iš Vokietijos, Šveicarijos ir Beniliukso šalių. Didžioji dalis į valstybes nares įvežtų pavojingųjų ir kitų atliekų buvo panaudotos. 2000 m. buvo panaudota apie 4 mln. tonų atliekų (arba 80 %) iš 10 šalių, kurios nurodė konkrečią informaciją apie Y kodus (žr. A priedo 21 paveikslą). Tai dvigubai didesnis kiekis nei 1997 m. Tuo pačiu laikotarpiu taip pat dvigubai padidėjo įvežtų šalinti pavojingųjų atliekų kiekis, tačiau šio padidėjimo lygis buvo kur kas žemesnis – nuo 400 000 tonų iki 900 000 tonų. Turimi duomenys rodo, kad panaudoti ir šalinti skirtų į valstybes nares įvežtų atliekų procentas skiriasi. Iš viso į Belgiją, Daniją, Nyderlandus, Portugaliją, Švediją ir Jungtinę Karalystę iš užsienio įvežto atliekų kiekio buvo panaudota daugiau nei 80 %, į Austriją ir Ispaniją – apie 60 %, į Liuksemburgą – mažiau nei 20 % (žr. A priedo 22 paveikslą). Žemas atliekų panaudojimo Liuksemburge lygis gali būti paaiškintas tuo, kad ten pagrindinis atliekų apdorojimo įrenginys yra komunalinių atliekų deginimo gamykla. Atliekų vežimo reglamentas leidžia valstybėms narėms priimti atliekas tik iš tam tikros grupės šalių. Panaudoti skirtas atliekas galima importuoti iš visų OECD šalių, Bazelio konvenciją pasirašiusių šalių ir iš šalių, su kuriomis valstybės narės turi sudariusios dvišalius ar daugiašalius susitarimus. Šalinti skirtos atliekos į Bendriją gali būti įvežamos iš ELPA šalių (Norvegijos, Šveicarijos, Islandijos ir Lichtenšteino), iš kitų Bazelio konvenciją pasirašiusių šalių arba šalių, su kuriomis sudaryti daugiašaliai ar dvišaliai susitarimai. Taigi Bendrijoje yra ribojamas atliekų importas, bet kur kas mažiau nei eksportas. Ataskaitose Bazelio konvencijos sekretoriatui valstybės narės pateikė informaciją apie šalis, iš kurių importuojamos pavojingosios atliekos. Jų duomenimis, 1997–2000 m. 88–90 % į valstybes nares įvežtų pavojingųjų atliekų buvo įvežtos iš kitų valstybių narių (žr. A priedo 23 ir 24 paveikslus). Iš ES ir (arba) ELPA nepriklausančių šalių įvežtas atliekų kiekis sudarė tik apie 3–4 % visų atliekų. 2000 m. Danija, Portugalija ir Airija buvo vienintelės valstybės narės, kurios neimportavo atliekų iš OECD nepriklausančių šalių. 5. SANTRAUKA REMIANTIS GAUTOMIS VALSTYBIų NARIų ATASKAITOMIS, PADARYTOS TOKIOS IšVADOS: - Apskritai valstybės narės pateikė pakankamai informacijos apie atliekų apdorojimo būdus ir apie atliekas siunčiančias bei atliekas priimančias šalis. Tačiau duomenys apie atliekų kategorijas ir bendrą pavojingųjų atliekų kiekį yra fragmentiški. Į tai reikia atsižvelgti interpretuojant duomenis šio pranešimo priede. - 1997–2000 m. visoje Bendrijoje susidariusių pavojingųjų kiekis padidėjo 10 % ir pasiekė apie 40 mln. tonų per metus. Toks padidėjimas iš dalies aiškinamas tuo, kad šalyse pasikeitė nacionaliniai pavojingųjų atliekų apibrėžimai. - Tik nedidelė visų valstybėse narėse susidariusių pavojingųjų atliekų dalis buvo išvežta už šių šalių ribų – nuo 0 iki 25 %. Didžioji dalis šių atliekų apdorojama jų susidarymo šalyje. - Vis dėlto ataskaitiniu laikotarpiu sparčiai didėjo atliekų vežimas iš vienos valstybės narės į kitą. „Eksporto“ kiekis padidėjo daugiau nei dvigubai – nuo maždaug 2,6 mln. tonų 1997 m. iki 5,4 mln. tonų 2000 m. Kartu didėjo ir atliekų „importas“ – nuo 2,3 iki 5,2 mln. tonų. - Apie 90 % į valstybes nares įvežtų pavojingųjų atliekų susidarė kitose valstybėse narėse. Atitinkamai 90 % per sieną pervežtų atliekų pateko į kitas valstybes nares. - Daugiau nei 80 % iš valstybių narių ir į jas vežamų pavojingųjų atliekų buvo skirtos panaudoti. [1] 1993 m. vasario 1 d. reglamentas dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, 1993 2 6, p. 1), paskutinį kartą iš dalies pakeistas 2001 m. gruodžio 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2557/2001 (OL L 349, 2001 12 31, p.1). [2] 1999 m. birželio 3 d. Komisijos sprendimas 1999/412/EB,, OL L 156, 1999 6 23, p. 37. [3] Bazelio konvencija, Globalios pavojingų ir kitų atliekų susidarymo ir tarpvalstybinio vežimo tendencijos, 2002 m. lapkričio mėn. (Bazelio konvencijos leidiniai/SBC Nr. 02/14). [4] Europos Komisija (Eurostatas), Europoje susidariusios ir apdorotos atliekos. 1990–2001, 2003 m. duomenys. [5] Žr. šios ataskaitos D priedą. [6] 1992 m. kovo 30 d. OECD Tarybos sprendimas Nr. C(92)39 GALUTINIS dėl panaudojimui skirtų atliekų tarpvalstybinio vežimo kontrolės, vėliau pakeistas 2001 m. birželio 14 d. OECD sprendimu Nr. C(2001)107/GALUTINIS.