LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 424/3

Komisijos pranešimas dėl Reglamento (EB) Nr. 141/2000 dėl retųjų vaistų 3, 5 ir 7 straipsnių taikymo

(2016/C 424/03)

A. ĮVADAS

Reglamento (EB) Nr. 141/2000 (1) dėl retųjų vaistų tikslas – skatinti retųjų ligų srityje vykdyti vaistų mokslinius tyrimus. Jame nustatyta Sąjungoje taikoma vaistų priskyrimo prie retųjų vaistų tvarka ir numatyta paskatų vykdyti su šiais vaistais susijusių mokslinių tyrimų, juos kurti ir pateikti rinkai.

Remdamasi reglamento 3 straipsnio 2 dalimi ir 8 straipsnio 4 dalimi, Komisija priėmė Komisijos reglamentą (EB) Nr. 847/2000 (2), kuriuo reglamentuojamas vaistų priskyrimo prie retųjų vaistų kriterijų taikymas ir kuriame apibrėžiamos sąvokos „panašus vaistas“ ir „klinikinis pranašumas“.

2003 m. liepos 29 d. Komisija paskelbė komunikatą dėl Reglamento (EB) Nr. 141/2000 (3), kuriame aptarė klausimus, susijusius su 3 straipsniu („Priskyrimo kriterijai“), 5 straipsniu („Priskyrimo tvarka ir išbraukimas iš registro“) ir 7 straipsniu („Bendrijos leidimas prekiauti“).

Šiuo pranešimu pakeičiamas komunikatas. Jo taikymo sritis yra ta pati – palengvinti Reglamento (EB) Nr. 141/2000 3, 5 ir 7 straipsnių taikymą. Šis pranešimas teisiškai neprivalomas ir, kilus abejonių, turėtų būti remiamasi atitinkamomis Sąjungos direktyvomis ir reglamentais. Skaitant šį tekstą, svarbu suprasti, kad turi būti laikomasi Sąjungos farmacijos srities teisės aktuose nustatytų teisinių reikalavimų.

Su retaisiais vaistais susijusią procedūrą sudaro du atskiri etapai (4):

i. priskyrimas; priskyrimas gali būti atliekamas bet kuriame kūrimo etape iki pateikiant paraišką dėl leidimo prekiauti, jei rėmėjas gali įrodyti, kad laikomasi reglamento 3 straipsnyje nustatytų kriterijų. Priskyrimas neturi poveikio įvairių rėmėjų lygiagrečiai kuriamiems vaistams. Tai priemonė, kurią taikant galima skaidriai nustatyti vaistus, kuriuos būtų galima priskirti prie retųjų vaistų, ir užtikrinti, kad jie atitiktų finansinių paskatų suteikimo reikalavimus. Kiekvieno vaisto, kurį būtų galima priskirti prie retųjų vaistų, priskyrimas bus patvirtinamas atskiru Komisijos sprendimu ir priskirtasis vaistas bus įtraukiamas į Bendrijos retųjų vaistų registrą (reglamento 5 straipsnis);

ii. leidimo prekiauti išdavimas.

B. PRISKYRIMO KRITERIJAI (3 STRAIPSNIO 1 DALIS)

Reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nustatyti vaisto priskyrimo prie retųjų vaistų reikalavimai yra šie:

i. vaistas yra skirtas retai ligai diagnozuoti, jos profilaktikai vykdyti arba jai gydyti arba, pardavus vaistą, skirtą gyvybei pavojų keliančiai ar sunkiai ligai diagnozuoti, jos profilaktikai vykdyti arba jai gydyti, nebūtų gauta pakankamai įplaukų patirtoms investicijų išlaidoms padengti;

ii. ES nėra įteisinta gero atitinkamos ligos gydymo būdo arba, jei toks būdas įteisintas, tas vaistas bus akivaizdžiai naudingas ta liga sergantiems pacientams.

1. Retoji liga

Liga laikomas bet koks nukrypimas nuo įprastos kūno struktūros ar funkcijos, kuris matomas iš būdingų požymių ir simptomų (paprastai tai yra pripažinta aiški liga arba sindromas).

Atliekant mokslinį vertinimą, pirmiausia vertinama rėmėjo siūloma liga. Jei, svarstydamas paraišką dėl vaisto priskyrimo prie retųjų vaistų, Europos vaistų agentūros Retųjų vaistų komitetas (RVK) nesutinka su pirmąja siūloma liga, jis gali konsultuotis su rėmėju. Siekdamas nustatyti ligą, RVK gali atsižvelgti į turimus duomenis (pvz., jis gali manyti, kad ji yra labiau paplitusi, nei nurodyta rėmėjo pasiūlyme). Tokiais atvejais RVK pateiks nuomonę dėl ligos, kurią laiko tinkama, priskyrimo prie retųjų ligų.

2. Paplitimo arba galimos investicijų grąžos kriterijai

a) Paplitimo kriterijus

Kalbant apie numatytus vaisto priskyrimo prie retųjų vaistų kriterijus, ligai gydyti skirti vaistai reglamente neatskiriami nuo vaistų, skirtų ligai diagnozuoti arba jos profilaktikai vykdyti (pvz., vakcinų).

Vaistų, skirtų ligai diagnozuoti arba jos profilaktikai vykdyti, paplitimo masto apskaičiavimas

Kalbant apie vaistus, skirtus ligai diagnozuoti arba jos profilaktikai vykdyti, atitinkama liga sergančių asmenų populiacija gali būti nustatoma įvairiai.

Reglamento tikslas – reikiamais atvejais suteikti paskatų kurti retuosius vaistus. Todėl Komisija laikosi nuomonės, kad, kalbant apie profilaktikai skirtus vaistus (pvz., vakcinas), apskaičiuojant tam tikra liga sergančių asmenų skaičių (ligos paplitimo mastą), turėtų būti remiamasi asmenų, kuriems numatoma per metus skirti atitinkamą vaistą, populiacija. Pvz., po sėkmingų skiepijimo kampanijų atitinkamos ligos paplitimo mastas gali būti labai mažas, nors paskiepytų asmenų – labai daug. Šiais atvejais paplitimo mastas turėtų būti apskaičiuojamas remiantis per metus paskiepytų asmenų populiacija.

Ligos paplitimas ne Europos Sąjungoje

Užkrečiamosios ligos (pvz., Ebolos ir Zikos virusinės ligos arba paukščių gripas) gali labai greitai tapti didele grėsme visuomenės sveikatai. Ekonomikos požiūriu gali būti nepatrauklu kurti šių ligų gydymo būdus, todėl besivystančiose šalyse (tačiau taip pat ir ES) kol kas nepašalinta grėsmė visuomenės sveikatai. Reglamento 3 straipsnio 1 dalies a punkte reikalaujama, kad liga būtų laikoma retąja liga, jei ja „Bendrijoje [Europos Sąjungoje] serga ne daugiau kaip penki iš 10 tūkstančių asmenų“. Kadangi tai susiję tik su ES sergančių asmenų skaičiumi, ligos paplitimo ne ES mastas neturi įtakos kriterijaus taikymui. Ligai, kuria tam tikrose ne ES šalyse serga daug asmenų, tačiau jos paplitimo ES mastas mažas arba ji beveik nepaplitusi, diagnozuoti, jos profilaktikai vykdyti arba jai gydyti skirtas vaistas pagal paplitimo kriterijų gali būti laikomas atitinkančiu vaisto priskyrimo prie retųjų vaistų reikalavimus, o jei tenkinami visi kiti kriterijai, jam gali būti suteikiamas reglamente numatytas pranašumas. Jei šiuo metu liga ES beveik nepaplitusi, reikėtų atsižvelgti į riziką, kad ja gali susirgti ES gyvenantys asmenys.

b) Galimos investicijų grąžos kriterijus

Jei, pardavus vaistą, nebūtų gauta pakankamai įplaukų investicijoms padengti, laikoma, kad gyvybei pavojų keliančiai, sekinančiai ar sunkiai ir chroniškai ligai gydyti skirtas vaistas atitinka priskyrimo prie retųjų vaistų reikalavimus net tada, kai tos ligos paplitimo mastas didesnis negu penki ligoniai dešimčiai tūkstančių asmenų.

Šis kriterijus bus vertinamas remiantis visomis ankstesnėmis ir būsimomis kūrimo išlaidomis ir numatomomis įplaukomis.

3. Tikslas – diagnozavimas, profilaktika arba gydymas (medicininis tikėtinumas)

Paprastai reikalaujama, kad siūlomai ligai skirto vaisto kūrimo loginis pagrindas būtų paremtas ikiklinikiniais ir (arba) klinikiniais duomenimis.

ES retųjų vaistų srities teisės aktų tikslas – skatinti kurti vaistus, skirtus retosioms ligoms (kuriomis sergama taip retai, kad tikėtina, jog, pardavus vaistą, nebūtų susigrąžintos jo kūrimo ir pateikimo rinkai išlaidos) gydyti. Paraiškose, kuriose siūloma retoji indikacija yra siejama su tam tikros ligos pogrupiu, turėtų būti pateiktas pagrindimas, kodėl reikėtų riboti vaisto vartojimą. Prie atitinkamo pogrupio priskirti pacientai turėtų turėti aiškių ir konkrečių įvertinamų simptomų ir turėtų būti matomas įtikinamas ryšys su liga; kad pasireikštų vaisto poveikis, tie požymiai būtini. Visų pirma, genetinis potipis ir (arba) charakteristikos bei atitinkamos ligos pogrupiui būdingi patofiziologiniai požymiai turėtų būti taip glaudžiai siejami su vaisto poveikiu diagnozuojant ligą ir (arba) vykdant jos profilaktiką ir (arba) ją gydant, kad vaistas būtų neveiksmingas kitiems ja sergantiems, tačiau šių požymių neturintiems asmenims.

Vis labiau pereinama prie individualizuotosios medicinos ir tai lemia pacientų populiacijos susisluoksniavimą. Vis dėlto ligos pogrupių nustatymas naudojant biologinius žymenis bus laikomas nepriimtinu, išskyrus jei rėmėjas pateiktų tvirtą mokslinį įrodymą, kad platesnė visuomenė vaisto poveikio nepatirs.

4. Sąjungoje įteisintas geras ligos diagnozavimo, profilaktikos arba gydymo būdas

3 straipsnio 1 dalies b punkte reikalaujama, kad rėmėjas įrodytų „kad Bendrijoje [Europos Sąjungoje] nėra įteisinto gero tos ligos diagnozavimo, profilaktikos arba gydymo būdo“. Manoma, jog, siekiant užtikrinti taikymo nuoseklumą ir padėti rėmėjams pateikti tinkamą pagrindimą, svarbu paaiškinti, ką šiomis aplinkybėmis reiškia sąvoka „geras“. Komisijos reglamente (EB) Nr. 847/2000 reikalaujama, kad rėmėjas pateiktų duomenis apie leistus „ligos diagnozavimo, profilaktikos arba gydymo būdus <…>. Tai gali būti duomenys apie vaistus, kuriais leista prekiauti, medicinos prietaisus ar kitus Bendrijoje [Europos Sąjungoje] taikomus diagnozavimo, profilaktikos arba gydymo būdus“.

Leidimas prekiauti išduodamas, jei naudos ir rizikos santykio vertinimas yra teigiamas. Todėl, pagal ES teisės aktus išduodant leidimą prekiauti, laikoma, kad vaistas yra „geras būdas“, kaip apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies b punkte. Šiomis aplinkybėmis vaistų, kuriuos siekiama priskirti prie retųjų vaistų, rėmėjai turėtų stengtis įrodyti prielaidą, kad, remiantis 3 straipsnio 1 dalies b punkto antra dalimi, vaistas bus akivaizdžiai naudingas, palyginti su esamais įteisintais vaistais, o ne bandyti įrodyti, kad tie vaistai nėra „geras būdas“.

Taigi paprastai laikoma, kad vienoje ES valstybėje narėje įteisintas vaistas yra įteisintas Bendrijoje [Europos Sąjungoje]. Jo įteisinimas Sąjungoje arba visose valstybėse narėse nebūtinas. Tačiau aptariamas vaistas turėtų būti įteisintas kaip vaistas atitinkamai ligai gydyti arba bent jau skirtas tokiems pat simptomams šalinti.

Darant nuorodą į įteisintą vaistą, reikėtų apsiriboti leidimo prekiauti išdavimo sąlygomis. Todėl, jei vaistas skiriamas arba vartojamas nesilaikant patvirtintos vaisto charakteristikų santraukos (vaisto naudojimas ne pagal indikacijas), 3 straipsnio 1 dalies b punkto tikslais jis negali būti laikomas „geru būdu“.

Įprasti diagnozavimo, profilaktikos ir gydymo būdai, dėl kurių leidimas prekiauti neišduodamas (pvz., chirurgija, spindulinė terapija, medicinos priemonės), gali būti laikomi „gerais būdais“, jei esama jų veiksmingumą ir saugą patvirtinančių mokslinių įrodymų. Teikiant šiuos įrodymus, turėtų būti remiamasi Europos medicinos draugijų parengtomis klinikinėmis gairėmis arba paskelbtais moksliniais įrodymais. Tam tikrais atvejais vaistai, pagaminti vaistinėje pagal gydytojo receptą, išrašytą pavieniam pacientui (paprastai vadinami kartiniais vaistais), kaip nurodyta Direktyvos 2001/83/EB 3 straipsnio 1 dalyje, arba pagaminti pagal farmakopėjoje pateiktus receptus ir skirti tiesiogiai tiekti tos vaistinės aptarnaujamiems pacientams (paprastai vadinami aprašiniais vaistais), kaip nurodyta tos direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje, gali būti laikomi gerais gydymo būdais, jei jie yra žinomi ir saugūs ir tokia praktika ES yra įprasta. Jei leidimas rinkai pateikti vaistą, kurį siūloma priskirti prie retųjų vaistų, neišduotas, ES pacientai vis tiek gali būti tuo vaistu gydomi, jei jis pagamintas vaistinėje. Kita vertus, vaistas, pagamintas ligoninėje, kuriai taikoma ligoninių atleidimo nuo reikalavimų vykdymo sistema (žr. Direktyvos 2001/83/EB 3 straipsnio 7 dalį), neturėtų būti laikomas geru ligos diagnozavimo, profilaktikos arba gydymo būdu.

5. Akivaizdi nauda

Remiantis 3 straipsnio 1 dalies b punktu, net jei atitinkamos ligos gydymo būdas jau įteisintas, vaistas gali būti priskirtas prie retųjų vaistų, jei jis bus akivaizdžiai naudingas ta liga sergantiems asmenims. Akivaizdi nauda nustatoma ne vien vertinant būdingas atitinkamo vaisto savybes, bet ir jį palyginant su esamais įteisintais vaistais arba būdais (5).

Reglamento (EB) Nr. 847/2000 3 straipsnio 2 dalyje sąvoka „akivaizdi nauda“ apibrėžta kaip „klinikiniu atžvilgiu svarbus pranašumas ar didelis įnašas į ligonių priežiūrą“.

Teisės akto tikslas – skatinti taikyti naujoviškus gydymo būdus ir už tai atlyginti. Tam reikalingos investicijos į potencialiai pagerintų vaistų, kurie gali suteikti akivaizdžios naudos pacientams, mokslinius tyrimus ir kūrimą (6). Iš Reglamento (EB) Nr. 141/2000 3 straipsnio 1 dalies b punkto teksto ir šiame reglamente nustatytos sistemos esmės matyti, kad kriterijai, kuriais remiantis įrodoma akivaizdi nauda, yra griežti (7). Pavyzdžiui:

— klinikiniu atžvilgiu svarbus pranašumas gali būti grindžiamas: — geresniu veiksmingumu visoje atitinkama liga sergančių pacientų populiacijoje arba tam tikrame jos pogrupyje arba pogrupyje, kurio pacientai yra atsparūs esamiems gydymo būdams, — geresnėmis saugos charakteristikomis arba geresniu toleravimu visoje atitinkama liga sergančių pacientų populiacijoje arba tam tikrame jos pogrupyje. Abiem atvejais šis teiginys turėtų būti pagrįstas klinikine patirtimi;

— didelis įnašas į ligonių priežiūrą gali būti grindžiamas: — patogumu vaistą asmeniui vartoti pačiam, pvz., jei, taikant naująjį gydymo būdą, yra galimas ambulatorinis gydymas, o ne gydymas tik ligoninėje arba jei jo poveikis vartojimo patogumui yra didelis ir jis padeda sumažinti gydymo naštą, — dėl pasikeitusios farmacinės formos (pvz., pakeistos sudėties gaminio) iš esmės pagerėjusiu atsaku į gydymą, jei esama dokumentais patvirtintų su esama forma susijusių sunkumų ir duomenų apie su nauja forma susijusius geresnius klinikinius rezultatus. Kylantys sunkumai turėtų būti patvirtinami dokumentuose – tarpusavio vertinimo rezultatų leidiniuose, pacientų registruose arba terapijos gairėse. Vienas iš geresnių klinikinių rezultatų galėtų būti pagerėjusi gyvenimo kokybė. Kad būtų galima laikyti, jog vaisto įnašas į ligonių priežiūrą yra didelis, tas vaistas, palyginti su įteisintais vaistais, turėtų bent jau prilygti veiksmingumu, sauga bei naudos ir rizikos pusiausvyra.

Akivaizdi nauda neturėtų būti grindžiama:

— galimai išaugusia (dėl esamų įteisintų vaistų trūkumo arba dėl to, kad esami vaistai įteisinti tik vienoje ar keliose valstybėse narėse) pasiūla ir (arba) prieinamumu. (Jei rėmėjas turi įrodymų apie žalą pacientams, gali būti taikomos išimtys);

— atsižvelgiant į atitinkamas Žmonėms skirtų vaistų komiteto (CHMP) parengtas gaires pagerinta vaisto farmacine kokybe; siekti geresnės kokybės – visiems leidimo prekiauti turėtojams nustatytas įpareigojimas;

— nauja farmacine forma, nauju stiprumu arba nauju vartojimo būdu, išskyrus jei tai yra didelis įnašas į ligonių priežiūrą;

— alternatyviu veikimo būdu per se. Tačiau ypatingais atvejais, vaistą priskiriant prie retųjų vaistų, galima atsižvelgti į šioje srityje pasiektą pažangą. Leidimo prekiauti išdavimo tikslu peržiūrint, ar laikomasi kriterijų, turi būti aišku, jog tai užtikrina klinikiniu požiūriu svarbų pranašumą arba didelį įnašą į ligonių priežiūrą.

Priskiriant vaistą prie retųjų vaistų, rėmėjas turėtų įrodyti, kokia yra akivaizdi nauda, palyginti su esamų įteisintų vaistų ir „gerų būdų“ teikiama nauda. Kadangi su atitinkamu retuoju vaistu susijusios klinikinės patirties gali būti sukaupta nedaug (pvz., kad būtų galima įrodyti didesnę saugą), tikėtina, jog, priskiriant vaistą prie retųjų vaistų, rėmėjas, pagrįsdamas akivaizdžią naudą, remsis prielaida, kad vaistas bus naudingas. Visais atvejais RVK turėtų įvertinti, ar šios prielaidos yra pagrįstos turimais rėmėjo pateiktais duomenimis.

Siekiant užtikrinti, kad retasis vaistas būtų klinikiniu požiūriu tinkamai sukurtas, rekomenduojama remtis protokoline pagalba (6 straipsnis). Ši pagalba gali būti gairės dėl akivaizdžios naudos, palyginti su įteisintų vaistų teikiama nauda, įrodymo.

6. Vaistui suteikto retojo vaisto statuso galiojimas išduodant leidimą prekiauti

Išduodant leidimą prekiauti vaistu kaip retuoju vaistu, turi būti toliau laikomasi 3 straipsnio 1 dalyje nustatytų kriterijų, kadangi (pagal 5 straipsnio 12 dalies b punktą) jei prieš išduodant leidimą prekiauti nustatoma, jog vaistas nebeatitinka tų kriterijų, jis turi būti išbraukiamas iš registro (8).

Paprastai šiame etape iš bendrovių reikalaujama pateikti daugiau duomenų nei jų reikalaujama priskiriant vaistą prie retųjų vaistų. Pvz., manoma, kad teikiant paraišką dėl leidimo prekiauti bus pateikta daugiau duomenų, kuriais įrodoma, jog vaisto saugos charakteristikos yra geresnės. Šiais duomenimis grindžiamas RVK vertinimas, atliekamas siekiant išlaikyti vaistui suteiktą retojo vaisto statusą.

Nustatant akivaizdžią naudą, turėtų būti atsižvelgiamą į kiekybinį aspektą, kuriuo remdamasis RVK gali įvertinti vaisto poveikio mastą palyginus su jau įteisinto vaisto poveikiu. Bet koks prie retųjų vaistų priskirto vaisto pranašumas bus vertinamas atsižvelgiant į patirtį, susijusią su tam tikrai retajai ligai gydyti skirtais įteisintais vaistais, net jei nėra galimybės atlikti lyginamųjų klinikinių tyrimų. Ypatingais atvejais, jei neįmanoma sudaryti pakankamo dydžio imties, kuria remiantis būtų galima pateikti pakankamai lyginamųjų įrodymų, gali būti taikomi alternatyvūs metodai (pvz., netiesioginis palyginimas su išorės duomenimis).

Jei išduodamas leidimas prekiauti retuoju vaistu, kuris yra nauja esamo vaisto farmacinė forma, tai gali trukdyti pateikti rinkai generinių vaistų, atitinkančių esamą vaistą, kadangi jie būtų laikomi panašiais į retąjį vaistą. Todėl didelis naujos farmacinės formos vaisto įnašas į ligonių priežiūrą turėtų būti visais atvejais pagrįstas atitinkamais duomenimis, iš kurių būtų matyti akivaizdi nauda pacientams (žr. pirmiau).

Siekiant patenkinti dar nepatenkintą medicininį poreikį ir užtikrinti galimybę pacientams anksti naudotis vaistais, gali būti tikslinga leidimą prekiauti retaisiais vaistais išduoti remiantis mažesniu duomenų rinkiniu. Tokiais atvejais rėmėjai gali prašyti išduoti sąlyginį rinkodaros leidimą. Vis dėlto mažesnio duomenų rinkinio gali nepakakti, kad būtų galima patvirtinti akivaizdžią naudą, ir, išduodant leidimą prekiauti, vaisto priskyrimas prie retųjų vaistų gali būti dar nepatvirtintas. Todėl rekomenduojama, prieš svarstant galimybę prašyti išduoti retojo vaisto sąlyginį rinkodaros leidimą, kreiptis dėl protokolinės pagalbos.

C. PRISKYRIMO IR IŠBRAUKIMO IŠ REGISTRO TVARKA (5 STRAIPSNIS)

5 straipsnyje nustatyta vaistų priskyrimo prie retųjų vaistų ir jų išbraukimo iš Bendrijos retųjų vaistų registro tvarka. Remiantis 5 straipsnio 12 dalies b punktu, priskirtasis retasis vaistas turi būti išbraukiamas iš registro, „jeigu prieš gaunant leidimą prekiauti nustatoma, kad nebesilaikoma 3 straipsnyje atitinkamam vaistui nustatytų kriterijų“.

Tai reiškia, kad prieš vaistą šiuo pagrindu išbraukiant iš registro RVK turi dar kartą įvertinti, ar laikomasi 3 straipsnyje nustatytų kriterijų. Po pakartotinio vertinimo vaistas gali būti išbraukiamas, jei yra įrodymų, kad pasikeitė pagrindas, kuriuo remiantis jis buvo pirmą kartą priskirtas prie retųjų vaistų, pavyzdžiui:

— išduodant leidimą prekiauti, nėra pateikta duomenų, kuriais būtų pagrįsta prielaida, kad vaistas turi pranašumą klinikiniu požiūriu arba kad jis yra didelis įnašas į ligonių priežiūrą,

— iš literatūroje pateiktų naujų duomenų matyti, kad laikotarpiu nuo priskyrimo iki leidimo prekiauti išdavimo vaisto paplitimo mastas išaugo.

1. Rėmėjo pateiktas pagrindimas, kad toliau laikomasi kriterijų

Rėmėjas, teikdamas paraišką dėl leidimo prekiauti priskirtuoju retuoju vaistu, taip pat turi pateikti informaciją, kuria patvirtinama, kad atitinkamas vaistas yra priskirtas prie retųjų vaistų. Be to, reikalaujama, kad rėmėjas pateiktų kriterijų vykdymo ataskaitą, kuria remiantis buvo priimtas sprendimas priskirti vaistą prie retųjų vaistų, ir naujausią informaciją apie tai, jog toliau laikomasi tų kriterijų.

Šios informacijos vertinimas ir su leidimo prekiauti išdavimu susijęs vertinimas atliekami lygiagrečiai. Jei pagrįstai abejojama, ar toliau laikomasi priskyrimo kriterijų, rėmėjo gali būti prašoma žodžiu arba raštu pateikti papildomą pagrindimą.

2. Išbraukimas iš registro

Už vaistų priskyrimo prie retųjų vaistų kriterijų vertinimą atsakingas tik RVK. RVK atsakingas už mokslinės nuomonės dėl pradinio priskyrimo pateikimą. Kadangi po pirminio priskyrimo vaistas įtraukiamas Bendrijos retųjų vaistų registro, pagal 5 straipsnio 12 dalies b punktą išbraukiant vaistą iš registro turėtų būti taikoma tokia pati procedūra ir, gavus mokslinę nuomonę, turėtų būti skelbiamas Komisijos sprendimas. Į tą sprendimą atsižvelgiama priimant sprendimą dėl leidimo prekiauti išdavimo arba pakeitimo (9).

3. Pakartotinis vaistų priskyrimo prie retųjų vaistų kriterijų vertinimas išduodant leidimą prekiauti (etapas iki leidimo suteikimo)

Iš esmės laikoma, kad persvarstyti sprendimą dėl priskyrimo būtų tinkamiausia prieš pat išduodant leidimą prekiauti, kol dar nepateikta CHMP nuomonė, kuri, kaip tikimasi, būtų teigiama.

Jei EMA vienu metu gauna dvi paraiškas dėl leidimo prekiauti tai pačiai ligai gydyti skirtu vaistu, jos negali būti tenkinamos abi kartu. Tokiais atvejais dėl turimos informacijos nepakankamumo gali būti sunku įrodyti antrojo vaisto akivaizdžią naudą, palyginti su pirmojo vaisto nauda.

Jei CHMP vienu metu vertina dvi paraiškas, neturėtų būti reikalaujama, kad antrojo vaisto rėmėjas įrodytų akivaizdžią naudą, palyginti su pirmojo vaisto nauda.

Kita vertus, jei, RVK pakartotinai vertinant, ar laikomasi priskyrimo kriterijų, Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje jau yra paskelbtas pranešimas apie leidimo prekiauti vaistu išdavimą, antrojo vaisto rėmėjas turėtų pateikti duomenis, kuriais grindžiama akivaizdi nauda, palyginti su pirmojo vaisto nauda. Akivaizdi nauda gali būti grindžiama netiesioginiu palyginimu.

4. Vaisto išbraukimo iš Bendrijos registro poveikis leidimo prekiauti išdavimo procedūrai

Jei priskirtasis vaistas išbraukiamas iš registro prieš rėmėjui pateikiant agentūrai paraišką dėl leidimo prekiauti, gali būti suteikiamas Sąjungos leidimas prekiauti tuo vaistu. Tačiau dėl to vaisto nebus galima suteikti jokio kito Retųjų vaistų reglamente numatyto pranašumo (pvz., rinkos išimtinumo ir mažesnių mokesčių taikymo ateityje). Be to, nebus galima susigrąžinti jokio pranašumo (pvz., mažesnių mokesčių taikymo), kuriuo buvo naudojamasi ik vaistą pašalinant iš registro.

5. Priskyrimo laikas ir perdavimas kitam rėmėjui

5 straipsnio 1 dalyje nustatyta: „kad vaistas būtų priskirtas retųjų vaistų kategorijai, rėmėjas bet kuriame to vaisto kūrimo etape prieš paduodamas paraišką dėl leidimo prekiauti pateikia agentūrai paraišką“.

5 straipsnio 11 dalyje teigiama, kad vaisto priskyrimas prie retųjų vaistų gali būti perduotas kitam rėmėjui.

Kartu skaitant 5 straipsnio 1 ir 11 dalis, suprantama, kad bet kuris rėmėjo vaistas vienos ligos gydymo tikslu gali būti priskiriamas prie retųjų vaistų tik vieną kartą. Tačiau tas pats vaistas gali būti tiriamas dėl keleto retųjų ir prie retųjų ligų nepriskirtų ligų. Naujoms vėlesnėms jau įteisinto retojo vaisto farmacinėms formoms ir sudėčiai bei vartojimo būdams galioja esamas retojo vaisto priskyrimas prie retųjų vaistų. Be to, retojo vaisto statusas negali būti perduodamas rėmėjui, jau turinčiam leidimą prekiauti tokiu pačiu tai pačiai ligai skirtu vaistu. Leidimas prekiauti bet kurios naujos farmacinės formos vaistu turėtų būti suteikiamas pakeičiant esamą leidimą prekiauti. Jei rėmėjas, siekdamas atskirti dvi farmacines formas vieną nuo kitos ir išvengti gydymo vaistais klaidų, prašo atskiro leidimo prekiauti, atskiras leidimas išduodamas tam pačiam rinkos išimtinumo laikotarpiui.

D. SĄJUNGOS LEIDIMO PREKIAUTI TAIKYMO SRITIS (7 STRAIPSNIO 3 DALIS)

1. Priskirtoji liga ir indikacija, dėl kurios išduotas leidimas

7 straipsnio 3 dalyje teigiama, kad „išduodamas leidimas prekiauti retuoju vaistu apima tik tas terapines indikacijas, kurios atitinka 3 straipsnyje nustatytus kriterijus“.

Vaisto priskyrimo prie retųjų vaistų procedūrą reikėtų atskirti nuo leidimo prekiauti retuoju vaistu išdavimo procedūros. Vykstant šioms procedūroms, taikomi skirtingi kriterijai, todėl priimami sprendimai dėl, pvz., priskirtosios ligos ir dėl terapinės indikacijos, dėl kurios išduotas leidimas, gali būti nevienodi. Kad būtų išvengta atvejų, kai priskyrimas susijęs su dirbtinai sukurtais tam tikros ligos pogrupiais, RVK, vertindamas paraišką dėl priskyrimo, turėtų vertinti retąją ligą atsižvelgdamas į platesnes aplinkybes.

Kilo abejonių dėl to, ar taikant leidimo prekiauti išdavimo procedūrą įmanoma išduoti leidimą dėl terapinės indikacijos, kuri skiriasi nuo vykstant priskyrimo procedūrai patvirtintos ligos. Laikoma esant būtina, kad, siekiant išlaikyti vaistui suteiktą retojo vaisto statusą ir toliau naudotis suteiktu pranašumu, terapinė indikacija, dėl kurios prašoma išduoti leidimą, ir indikacija, dėl kurios galiausiai išduodamas leidimas, būtų laikomos priskirtosios retosios ligos indikacijomis. Siekdamas tai užtikrinti, rėmėjas gali prašyti iš dalies pakeisti sprendimą dėl priskyrimo. Pakeitimai gali būti daromi, jei naujoji liga šiek tiek skiriasi nuo anksčiau priskirtos ligos. Jei RVK nepatvirtina iš dalies pakeisto sprendimo dėl priskyrimo arba jei rėmėjas neprašo iš dalies pakeisti sprendimo dėl priskyrimo, indikacija, dėl kurios išduotas leidimas, nepriskiriama prie retųjų indikacijų.

Jei terapinė indikacija, patvirtinta taikant leidimo prekiauti išdavimo procedūrą, yra vienas iš priskirtosios retosios ligos pogrupių, leidimo prekiauti turėtojui bus galima suteikti rinkos išimtinumą dėl atitinkamo tai indikacijai gydyti skirto vaisto. Jei vėliau tas pats rėmėjas prašo išduoti leidimą prekiauti antram tos ligos pogrupiui skirtu vaistu, dėl to vaisto, skirto antrai įteisintai indikacijai gydyti, nesuteikiamas papildomas rinkos išimtinumo laikotarpis, t. y. antrai indikacijai taikomas pagal pirminį leidimą suteiktas rinkos išimtinumas. Tai nedaro poveikio įvairių rėmėjų, siekiančių gauti leidimą prekiauti antram priskirtosios retosios ligos pogrupiui skirtu vaistu, teisėms.

Remiantis 7 straipsnio 3 dalimi, išduodamas leidimas prekiauti retuoju vaistu turėtų apimti tik indikacijas, kurių požiūriu vaistas atitinka priskyrimo prie retųjų vaistų kriterijus. Šis bendras principas taikomas išduodant pirminį leidimą prekiauti, tačiau taip pat ir vėliau keičiant leidimo prekiauti retuoju vaistu sąlygas. Kilus su tuo susijusių pagrįstų didelių abejonių dėl konkrečios pakeisto leidimo taikymo srities, taip pat siekiant užtikrinti kriterijų laikymąsi, reikėtų reikalauti, kad rėmėjas įrodytų, jog laikomasi priskyrimo kriterijų.

Gali būti, kad nustatant akivaizdžią naudą ji buvo nustatoma ne plačiąja prasme, atsižvelgiant į visus galimus vaisto vartojimo tam tikrai retajai ligai gydyti būdus, o tik vertinant naudą tam tikriems pacientų ar indikacijų pogrupiams. Taigi pirminio leidimo prekiauti išdavimo etape akivaizdi nauda gali būti susijusi tik su antraeiliu gydymu. Šiomis aplinkybėmis, išduodamas pirminis leidimas prekiauti retuoju vaistu gali būti susijęs tik su antraeiliu tos terapinės indikacijos gydymu. Tačiau, patvirtinus akivaizdžią naudą, leidimo prekiauti turėtojas gali norėti, kad, remiantis naujais įrodymais, būtų išduotas leidimas naudoti vaistą ir kitoms tam tikros retosios ligos terapinėms indikacijoms gydyti arba kad būtų padaryta pakeitimų ir vaistas būtų naudojamas pirmaeiliam indikacijos gydymui. Nors skatinama pacientų labui plačiau naudoti vaistus, apimant ir kitas terapines indikacijas, kompetentingos institucijos, siekdamos užtikrinti, kad pirminio leidimo prekiauti retuoju vaistu sąlygos būtų keičiamos laikantis 7 straipsnio 3 dalies nuostatų, gali nuspręsti dar kartą patikrinti šio svarbaus pokyčio teikiamą akivaizdžią naudą, palyginti su esamų gydymo būdų teikiama nauda. Atliekant šį tikrinimą, turėtų būti taip pat tikrinamos reguliavimo procedūros, susijusios su naujos terapinės indikacijos įtraukimu arba esamos indikacijos pakeitimu (pvz., svarbiausi pakeitimai dėl antrojo tipo arba leidimo prekiauti taikymo srities išplėtimas).

2. Atskiras leidimas prekiauti

7 straipsnio 3 dalies nuostatomis retojo vaisto rėmėjui leidžiama „prašyti atskiro leidimo prekiauti dėl kitų indikacijų, nepriklausančių šio reglamento taikymo sričiai“. Kita vertus, leidimo prekiauti prie retųjų vaistų nepriskirtu vaistu turėtojas taip pat gali sukurti priskirtajai retajai ligai skirtą vaistą ir pasiekti, kad dėl šios naujos indikacijos jis būtų priskirtas prie retųjų vaistų. Abiem atvejais taikomas 7 straipsnio 3 dalies reikalavimas, kad, siekiant užtikrinti teisinį tikrumą, jog gali būti užtikrinta nauda, pasiekiama pagal reglamentą suteikiant rinkos išimtinumą, leidimai prekiauti retaisiais vaistais ir leidimai prekiauti prie retųjų vaistų nepriskirtais vaistais turi būti tvarkomi atskirai.

(1) 1999 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 141/2000 dėl retųjų vaistų (OL L 18, 2000 1 22, p. 1).

(2) OL L 103, 2000 4 28, p. 5.

(3) Komisijos komunikatas dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 141/2000 dėl retųjų vaistų (OL C 178, 2003 7 29, p. 2).

(4) Byla Nr. T-74/08 „Now Pharm AG prieš Europos Komisiją“, ECLI: ES:T:2010:376, 33 pastraipa.

(5) Byla Nr. T-74/08 „Now Pharm AG prieš Europos Komisiją“, ECLI: ES:T:2010:376, 46 pastraipa.

(6) Byla Nr. T-264/07 „CSL Behring GmbH prieš Europos Komisiją ir Europos vaistų agentūrą (EMA)“, ECLI: ES:T:2010:371, 94 pastraipa.

(7) Byla Nr. T-140/12 „Teva Pharma BV prieš Europos vaistų agentūrą (EMA) ir Europos Komisiją“, ECLI: ES:T:2015:41, 65 pastraipa.

(8) Byla Nr. T-140/12 „Teva Pharma BV prieš Europos vaistų agentūrą (EMA) ir Europos Komisiją“, ECLI: ES:T:2015:41, 66 pastraipa.

(9) Žr. bylą Nr. T-140/12 „Teva Pharma BV prieš Europos vaistų agentūrą (EMA) ir Europos Komisiją“, ECLI: ES:T:2015:41, 53 pastraipa.