KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI Duomenų saugojimo direktyvos (Direktyva 2006/24/EB) taikymo vertinimo ataskaita ĮVADAS Duomenų saugojimo direktyva[1] (toliau – direktyva) valstybėms narėms nustatytas reikalavimas įpareigoti viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų arba viešųjų ryšių tinklų teikėjus (toliau – operatoriai) saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenis nuo šešių mėnesių iki dvejų metų sunkių nusikaltimų tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo tikslu. Šioje pagal direktyvos 14 straipsnį Komisijos parengtoje ataskaitoje įvertinamas jos taikymas valstybėse narėse ir poveikis ūkinės veiklos vykdytojams ir vartotojams, atsižvelgiant į tolesnę elektroninių ryšių technologijų raidą ir Komisijai pateiktus statistinius duomenis, siekiant nustatyti, ar reikia iš dalies pakeisti jos nuostatas, visų pirma susijusias su duomenų aprėptimi ir saugojimo laikotarpiais. Šioje ataskaitoje taip pat nagrinėjamas direktyvos poveikis pagrindinėms teisėms, atsižvelgiant į duomenų saugojimo kritiką apskritai, ir svarstoma, ar reikia imtis priemonių siekiant atsižvelgti į išreikštą susirūpinimą dėl anoniminių SIM kortelių naudojimo nusikalstamais tikslais[2]. Apskritai vertinimas patvirtino, kad duomenų saugojimas yra vertinga ES baudžiamosios teisenos sistemų ir teisėsaugos priemonė. Direktyva nedaug prisidėta derinant duomenų saugojimo taisykles, kiek tai susiję su tokiais klausimais kaip tikslo ribojimas ir saugojimo laikotarpiai, taip pat operatorių patirtų išlaidų atlyginimas, kuris neįtrauktas į jos taikymo sritį. Atsižvelgdama į poveikį ir riziką vidaus rinkai, teisės į privatumą užtikrinimui ir asmens duomenų apsaugai, ES turėtų toliau bendromis taisyklėmis užtikrinti, kad būtų nuosekliai laikomasi aukštų srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimo, paieškos ir naudojimo standartų. Atsižvelgdama į šias išvadas, Komisija ketina pasiūlyti dalinius direktyvos pakeitimus, grindžiamus poveikio vertinimu. PAGRINDINė šIO VERTINIMO INFORMACIJA Rengiant šią vertinimo ataskaitą remtasi išsamiomis diskusijomis su valstybėmis narėmis, ekspertais, suinteresuotosiomis šalimis ir jų pateikta informacija. 2009 m. gegužės mėn. Komisija surengė konferenciją „Rengiantis duomenų saugojimo direktyvos vertinimui“ („Towards the Evaluation of the Data Retention Directive“), kurioje dalyvavo duomenų apsaugos institucijų, privačiojo sektoriaus, pilietinės visuomenės ir akademinės bendruomenės atstovai. 2009 m. rugsėjo mėn. Komisija suinteresuotiems šių grupių asmenims išsiuntė klausimyną ir gavo maždaug 70 atsakymų[3]. 2010 m. gruodžio mėn. Komisija surengė antrą konferenciją „Duomenų saugojimo direktyvos taikymas“ („Taking on the Data Retention Directive“), kurioje dalyvavo panašių suinteresuotųjų grupių atstovai, kad pasidalytų išankstiniais direktyvos vertinimo rezultatais ir aptartų būsimus šios srities uždavinius. Nuo 2009 m. spalio mėn. iki 2010 m. kovo mėn. Komisija susitiko su kiekvienos valstybės narės ir asocijuotosios Europos ekonominės erdvės šalies atstovais ir išsamiau aptarė klausimyne pateiktus klausimus dėl direktyvos taikymo. Valstybės narės direktyvą pradėjo taikyti vėliau nei tikėtasi, visų pirma, kiek tai susiję su internetu perduodamais duomenimis. Vėlavimas perkelti direktyvą nulėmė, kad devynios valstybės narės Komisijai sugebėjo pateikti visus 2008 arba 2009 m. statistinius duomenis, kaip reikalaujama direktyvos 10 straipsnyje, nors tam tikrų statistinių duomenų (žr. 4.7 skirsnį) pateikė iš viso 19 valstybių narių. 2010 m. liepos mėn. Komisija valstybių narių raštu paprašė pateikti daugiau kiekybinės ir kokybinės informacijos, susijusios su saugomų duomenų reikalingumu siekiant teisėsaugos rezultatų. Dešimt valstybių narių pateikė išsamios informacijos apie konkrečius atvejus, kai pasitvirtino, kad duomenų būtinai reikėjo[4]. Rengiant šią ataskaitą remtasi Elektroninių duomenų saugojimo sunkių nusikaltimų tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo tikslais ekspertų grupės pozicijos dokumentais, priimtais nuo grupės sukūrimo 2008 m.[5]. Komisija atsižvelgė į 29 straipsnio darbo grupės ataskaitas[6], visų pirma į antrą kartą vykdytų vykdymo užtikrinimo veiksmų ataskaitą, kurioje pateiktas valstybių narių atitikties direktyvos duomenų apsaugos ir duomenų saugumo reikalavimams vertinimas[7]. DUOMENų SAUGOJIMAS EUROPOS SąJUNGOJE Duomenų saugojimas baudžiamosios teisenos ir teisėsaugos tikslais Paslaugų ir tinklo teikėjai (toliau – operatoriai) vykdydami komercinę veiklą tvarko asmens duomenis, kad galėtų persiųsti ryšį, pateikti sąskaitas, atsiskaityti už tinklų sujungimą, vykdyti rinkodarą ir teikti tam tikras kitas pridėtinę vertę sukuriančias paslaugas. Taip tvarkomi duomenys, kuriuose nurodomas ryšio šaltinis, paskirties vieta, data, laikas, trukmė ir tipas, taip pat vartotojo ryšio įranga ir, judriojo ryšio telefonijos atveju, įrangos vieta. Pagal Direktyvą 2002/58/EB dėl privatumo elektroninių ryšių sektoriuje (toliau E. privatumo direktyva)[8] tokie srauto duomenys, generuojami naudojantis elektroninių ryšių paslaugomis, iš principo turi būti sunaikinti arba pakeisti taip, kad taptų anoniminiai, kai šių duomenų nebereikia ryšiui perduoti, išskyrus atvejus ir tik tokiam laikui, kai jų reikia sąskaitų pateikimo tikslais arba gavus abonento ar naudotojo sutikimą. Vietos nustatymo duomenys gali būti tvarkomi, tik jeigu jie yra pakeisti, kad taptų anoniminiai, arba gavus atitinkamo naudotojo sutikimą, tokia apimtimi ir tiek laiko, kiek būtina pridėtinės vertės paslaugoms teikti. Prieš įsigaliojant direktyvai, nacionalinės valdžios institucijos, laikydamosi specialių sąlygų, operatorių prašydavo suteikti prieigą prie tokių duomenų, pavyzdžiui, kad nustatytų IP adresą naudojančius abonentus, išnagrinėtų ankstesnę ryšių veiklą ir nustatytų judriojo ryšio telefono vietą. ES lygmeniu duomenų saugojimo ir naudojimo teisėsaugos tikslais klausimas pirmą kartą spręstas Direktyvoje 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje. Šioje direktyvoje pirmą kartą valstybėms narėms buvo numatyta galimybė priimti tokias teisėkūros priemones, kurių reikėjo siekiant užtikrinti visuomenės saugumą, gynybą arba viešąją tvarką, taip pat valstybės ekonominę gerovę, jeigu veikla buvo siejama su valstybės saugumo reikalais, ir baudžiamosios teisės vykdymą[9]. Ši nuostata buvo išplėtota E. privatumo direktyvoje, kurioje valstybėms narėms numatyta galimybė priimti teisėkūros priemones nukrypstant nuo ryšių konfidencialumo principo, be kita ko, tam tikromis sąlygomis saugoti duomenis, suteikti prieigą prie jų ir juos naudoti teisėsaugos tikslais. 15 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms suteikta galimybė apriboti teises į privatumą ir pareigas, taip pat ribotą laikotarpį saugoti duomenis, jeigu toks ribojimas yra „būtina, tinkama ir adekvati demokratinės visuomenės priemonė, skirta apsaugoti nacionalinį saugumą (t. y. valstybės saugumą), gynybą, visuomenės saugumą, taip užkardant, tiriant ir nustatant baudžiamąsias veikas ar neteisėtą elektroninių ryšių sistemos naudojimą“. Saugomų duomenų reikšmė baudžiamosios teisenos sistemoms ir teisėsaugai išsamiau aptarta 5 skirsnyje. Duomenų saugojimo direktyvos tikslas ir teisinis pagrindas Dėl Direktyvos 97/66/EB ir E. privatumo direktyvos nuostatų, kuriomis valstybėms narėms leidžiama priimti teisės aktus dėl duomenų saugojimo, kai kurių valstybių narių operatoriai turėjo pirkti duomenų saugojimo įrangą ir įdarbinti darbuotojus, kurie atliktų duomenų paiešką teisėsaugos institucijų vardu, o kitų valstybių narių operatoriams to daryti nereikėjo, ir tai nulėmė vidaus rinkos iškraipymus. Be to, verslo modelių ir paslaugų tendencijos, pavyzdžiui, vis dažnesnis nustatyto dydžio tarifų taikymas, išankstinio mokėjimo ir nemokamos elektroninių ryšių paslaugos, nulėmė tai, kad operatoriai pamažu liovėsi kaupę srauto ir vietos nustatymo duomenis sąskaitų pateikimo tikslais, todėl tokių duomenų baudžiamosios teisenos ir teisėsaugos tikslais sumažėjo. 2004 m. Madride ir 2005 m. Londone įvykdyti teroristiniai išpuoliai paskatino diskusijas šiais klausimais ES lygmeniu. Atsižvelgiant į tai, Duomenų saugojimo direktyva valstybėms narėms nustatyta pareiga reikalauti, kad viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų arba viešųjų ryšių tinklų teikėjai saugotų ryšių duomenis sunkių nusikaltimų, kaip jie apibrėžti kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje, tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo tikslu; ja taip pat buvo siekiama visoje ES suvienodinti tam tikrus susijusius dalykus. Direktyva iš dalies pakeista E. privatumo direktyvos 15 straipsnio 1 dalis, pridedant dalį, kad 15 straipsnio 1 dalis netaikoma duomenims, saugomiems pagal Duomenų saugojimo direktyvą[10]. Todėl valstybės narės (kaip nurodyta direktyvos 12 konstatuojamojoje dalyje) toliau gali nukrypti nuo ryšių konfidencialumo principo. Duomenų saugojimo direktyva reglamentuoja tik duomenų saugojimą dėl siauresnio tikslo – sunkių nusikaltimų tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo. Dėl šio sudėtingo Duomenų saugojimo direktyvos ir E. privatumo direktyvos teisinio ryšio, taip pat dėl to, kad nė vienoje iš direktyvų neapibrėžta „sunkaus nusikaltimo sąvoka“, sunku atskirti priemones, kurių valstybės narės imasi, kad perkeltų direktyvoje nustatytus duomenų saugojimo įpareigojimus, ir bendresnio pobūdžio valstybių narių praktiką duomenų saugojimo srityje, kuri leidžiama E. privatumo direktyvos 15 straipsnio 1 dalimi[11]. Šie dalykai išsamiau aptariami 4 skirsnyje. Direktyva grindžiama Europos bendrijos steigimo sutarties 95 straipsniu (kuris pakeistas Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 114 straipsniu), kuris susijęs su vidaus rinkos kūrimu ir veikimu. Priėmus direktyvą, jos teisinis pagrindas buvo užginčytas Europos Teisingumo Teisme, motyvuojant tuo, kad pagrindinis tikslas buvo sunkių nusikaltimų tyrimas, atskleidimas ir baudžiamasis persekiojimas. Teismas nusprendė, kad direktyva reglamentuoja operacijas, kurios nesusijusios su policijos ir teismų bendradarbiavimu baudžiamosiose bylose, ir kad ja nėra suderinamas nei kompetentingų nacionalinių teisėsaugos institucijų prieigos prie duomenų klausimas, nei šių duomenų naudojimo ir keitimosi jais šiose institucijose klausimas. Todėl jis priėjo prie išvados, kad direktyva iš esmės skirta atitinkamo vidaus rinkos sektoriaus operatorių veiklai. Atsižvelgdamas į tai, Teismas pripažino, kad direktyvos teisinis pagrindas tinkamas[12]. Operatyvus duomenų išsaugojimas Duomenų saugojimas yra skirtinga priemonė nuo operatyvaus duomenų išsaugojimo (taip pat vadinamo „greitu įšaldymu“), kai operatoriai, kuriems įteiktas teismo nurodymas, privalo nuo nurodymo išsaugoti duomenis datos saugoti duomenis, susijusius tik su konkrečiais asmenimis, įtariamais padarius nusikalstamas veikas. Operatyvus duomenų išsaugojimas yra viena iš tyrimo priemonių, kurias numatė ir naudoja įgyvendinant Europos Tarybos konvenciją dėl elektroninių nusikaltimų[13] dalyvaujančios valstybės. Beveik visos dalyvaujančios valstybės yra sukūrusios ryšių palaikymo centrus, kurie užtikrina, kad tiriant elektroninius nusikaltimus arba juos nagrinėjant teismuose būtų suteikta neatidėliotina pagalba. Tačiau, panašu, kad ne visos konvencijos šalys yra sudariusios operatyvaus duomenų išsaugojimo sąlygas ir dar neįvertintas modelio veiksmingumas kovojant su elektroniniais nusikaltimais[14]. Neseniai parengtas kito tipo operatyvaus duomenų išsaugojimo modelis – „greitas įšaldymas plius“. Taikant šį modelį neapsiribojama operatyviu duomenų išsaugojimu, nes teisėjas taip pat gali suteikti prieigą prie duomenų, kurių operatoriai dar neištrynė. Be to, būtų nustatyta labai nedidelė teisinė išimtis, pagal kurią trumpą laiką atleidžiama nuo pareigos ištrinti tam tikrus ryšio duomenis, kurie paprastai nėra saugomi, pavyzdžiui, vietos nustatymo duomenis, interneto prisijungimo duomenis ir dinaminius IP adresus nustatyto dydžio abonementą turinčių naudotojų atveju ir kai duomenų nereikia saugoti sąskaitų pateikimo tikslais. Operatyvaus duomenų išsaugojimo šalininkų teigimu, taip mažiau kišamasi į privatumą nei taikant duomenų saugojimo priemones. Tačiau dauguma valstybių narių nesutinka, kad duomenų saugojimas galėtų būti tinkamai pakeistas bet kokios rūšies operatyviu duomenų išsaugojimu ir teigia, kad saugant duomenis gaunami istoriniai duomenys, o operatyvaus duomenų išsaugojimo priemonėmis neužtikrinama, kad būtų sukurta įrodymų seka iki nurodymo išsaugoti duomenis datos, taip pat negalima atlikti tyrimo, kai jo objektas nežinomas, rinkti įrodymų apie, pavyzdžiui, nusikaltimo aukų arba liudytojų judėjimą[15]. DUOMENų SAUGOJIMO DIREKTYVOS PERKėLIMAS Valstybės narės privalėjo direktyvą perkelti iki 2007 m. rugsėjo 15 d., suteikiant galimybę iki 2009 m. kovo 15 d. atidėti direktyvos taikymą duomenų, susijusių su prieiga prie interneto, interneto telefonija ir interneto elektroniniu paštu, saugojimui. Toliau pateikta analizė parengta remiantis Komisijos gautais 25 valstybių narių, įskaitant Belgiją, kuri direktyvą perkėlė tik iš dalies, pranešimais apie perkėlimą[16]. Austrijoje ir Švedijoje vyksta diskusijos dėl teisės aktų projektų. Šiose dviejose valstybėse narėse nėra nustatytos pareigos saugoti duomenis, tačiau teisėsaugos institucijos gali prašyti (ir prašo) operatorių pateikti srauto duomenis, jeigu jų turima. Čekijai, Vokietijai ir Rumunijai pateikus pirminius pranešimus apie perkėlimą, šių valstybių narių konstituciniai teismai panaikino direktyvos perkėlimo vidaus teisės aktus[17], ir dabar svarstoma, kaip iš naujo perkelti direktyvą į nacionalinę teisę. Šiame skirsnyje analizuojama, kaip valstybės narės perkėlė atitinkamas direktyvos nuostatas. Jame taip pat nagrinėjama, ar valstybės narės nusprendė atlyginti operatoriams išlaidas, patirtas saugant duomenis ir suteikiant galimybę atlikti jų paiešką – šio klausimo direktyva nereglamentuoja – ir aptariama, kokį poveikį Vokietijos, Rumunijos ir Čekijos konstitucinių teismų sprendimai turi direktyvos taikymui. Duomenų saugojimo tikslas (1 straipsnis) Direktyva valstybės narės įpareigojamos priimti priemones, siekiant užtikrinti, kad duomenys būtų prieinami sunkių nusikaltimų, kaip jie apibrėžti kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje, tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo tikslu. Tačiau ES valstybių narių vidaus teisėje nustatyti tikslai, susiję su duomenų saugojimu ir (arba) prieiga prie jų, vis dar labai skirtingi. Dešimt valstybių narių (Bulgarija, Estija, Airija, Graikija, Ispanija, Lietuva, Liuksemburgas, Vengrija, Nyderlandai, Suomija) apibrėžė sunkaus nusikaltimo sąvoką, nurodydamos minimalią laisvės atėmimo bausmę, galimybę taikyti laisvės atėmimo bausmę arba nusikalstamų veikų, apibrėžtų kituose nacionaliniuose teisės aktuose, sąrašą. Aštuonios valstybės narės (Belgija, Danija, Prancūzija, Italija, Latvija, Lenkija, Slovakija, Slovėnija) reikalauja, kad duomenys būtų saugomi ne tik sunkių nusikaltimų bet ir visų nusikalstamų veikų tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo tikslais, taip pat nusikaltimų prevencijos tikslais arba apskritai dėl nacionalinio arba valstybės ir (arba) visuomenės saugumo. Keturių valstybių narių (Kipro, Maltos, Portugalijos, Jungtinės Karalystės) teisės aktuose nurodyti „sunkūs nusikaltimai“ arba „sunkūs teisės pažeidimai“ nepateikiant jų apibrėžčių. Išsami informacija pateikiama 1 lentelėje. 1 lentelė. Nacionaliniuose įstatymuose nustatytas duomenų saugojimo tikslas | Belgija | Nusikalstamų veikų tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas, baudžiamasis persekiojimas už netinkamą pagalbos tarnybų telefono numerių naudojimą, piktavališko elektroninių ryšių tinklo arba paslaugos panaudojimo tyrimas, žvalgybos informacijos rinkimo misijų, kurias vykdo žvalgybos ir saugumo tarnybos, tikslas[18]. | Bulgarija | Siekiant „atskleisti ir tirti sunkius nusikaltimus ir nusikaltimus pagal Baudžiamojo kodekso 319a–319f straipsnius, taip pat asmenų paieškos tikslais“[19]. | Čekija | Neperkelta. | Danija | Nusikalstamų veikų tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas[20]. | Vokietija | Neperkelta. | Estija | Gali būti naudojama, jeigu įrodymų rinkimas kitomis procesinėmis priemonėmis neleidžiamas arba itin apsunkintas, o baudžiamojo proceso objektas yra nusikalstama veika (pirmo laipsnio arba tyčinė antro laipsnio nusikalstama veika, už kurią numatyta bent trejų metų laisvės atėmimo bausmė)[21]. | Airija | Sunkių teisės pažeidimų (t. y. nusikalstamos veikos, už kurias baudžiama penkerių ar daugiau metų laisvės atėmimo bausme, arba nusikalstamos veikos, nurodytos perkėlimo įstatyme) prevencija, siekiant užtikrinti valstybės saugumą ir išsaugoti žmonių gyvybę[22]. | Graikija | Ypatingai sunkių nusikaltimų atskleidimas[23]. | Ispanija | Sunkių nusikaltimų, nurodytų Baudžiamajame kodekse ir specialiuose baudžiamosios teisės įstatymuose, atskleidimas, tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas[24]. | Prancūzija | Nusikalstamų veikų atskleidimas, tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas; ir tik siekiant suteikti teisminėms institucijoms reikiamą informaciją, vykdyti teroristinių išpuolių prevenciją ir apsaugoti intelektinę nuosavybę[25]. | Italija | Nusikalstamų veikų atskleidimas ir prevencija[26]. | Kipras | Sunkių teisės pažeidimų tyrimas[27]. | Latvija | Siekiant užtikrinti valstybės apsaugą ir visuomenės saugumą arba vykdyti nusikalstamų veikų tyrimą, baudžiamąjį persekiojimą ir baudžiamąjį teismo procesą[28]. | Lietuva | Sunkių ir labai sunkių nusikaltimų, apibrėžtų Lietuvos Respublikos baudžiamajame kodekse, tyrimas, atskleidimas ir baudžiamasis persekiojimas[29]. | Liuksemburgas | Nusikalstamų veikų, už kurias skiriama maksimali vienerių ar daugiau metų laisvės atėmimo bausmė, atskleidimas, tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas [30]. | Vengrija | Siekiant tyrimo įstaigoms, prokuratūrai, teismams ir nacionalinio saugumo agentūroms leisti vykdyti savo pareigas, policijai ir Nacionalinei muitinės ir mokesčių įstaigai tirti tarptautinius nusikaltimus, už kuriuos skiriama dvejų ar daugiau metų laisvės atėmimo bausmė[31]. | Malta | Sunkių nusikaltimų tyrimas, atskleidimas arba baudžiamasis persekiojimas[32]. | Nyderlandai | Sunkių teisės pažeidimų, už kuriuos gali būti skirta laisvės atėmimo bausmė, tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas[33]. | Austrija | Neperkelta. | Lenkija | Nusikaltimų prevencija ir atskleidimas, su mokesčiais susijusių nusikalstamų veikų prevencija ir atskleidimas; duomenimis gali naudotis prokuratūros ir teismai, jeigu jie susiję su vykstančiu teismo procesu, Vidaus saugumo agentūra, Užsienio žvalgybos agentūra, Centrinis kovos su korupcija biuras, Karinės kontržvalgybos tarnybos ir Karinės žvalgybos tarnybos, kad galėtų įvykdyti savo užduotis[34]. | Portugalija | Sunkių nusikaltimų tyrimas, atskleidimas ir baudžiamasis persekiojimas[35]. | Rumunija | Neperkelta. | Slovėnija | Siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, konstitucinę tvarką ir saugumą, valstybės politinius ir ekonominius interesus [...] ir nacionalinės gynybos tikslais[36]. | Slovakija | Nusikalstamų veikų prevencija, tyrimas, atskleidimas ir baudžiamasis persekiojimas[37]. | Suomija | Sunkių nusikaltimų, nurodytų Priverčiamųjų priemonių akto 5a skyriaus 3 straipsnio 1 dalyje, tyrimas, atskleidimas ir baudžiamasis persekiojimas[38]. | Švedija | Neperkelta. | Jungtinė Karalystė | Sunkių nusikaltimų tyrimas, atskleidimas ir baudžiamasis persekiojimas[39]. | Dauguma direktyvą perkeliančių valstybių narių, vadovaudamosi savo teisės aktais, suteikia prieigą prie saugomų duomenų ir leidžia jais naudotis ir kitais, direktyva nereglamentuojamais tikslais, be kita ko, dėl nusikaltimų prevencijos ir kovos su jais apskritai, taip pat kilus grėsmei žmonių gyvybei ir sveikatai. Nors tai leidžiama pagal E. privatumo direktyvą, ši sritis ES teisės aktais vis dar nedaug suderinta. Skirtingas duomenų saugojimo tikslas veikiausiai gali nulemti prašymų skaičių ir jų pateikimo dažnį, ir kartu išlaidas, patiriamas vykdant direktyvoje nustatytas pareigas. Be to, esant tokioms aplinkybėms gali būti pakankamai sunku užtikrinti numatomumą, kurio reikalaujama pagal bet kokią teisę į privatumą ribojančią teisėkūros priemonę[40]. Komisija apsvarstys didesnio šios srities suderinimo poreikį ir būdus, kaip tai padaryti[41]. Operatoriams nustatytas reikalavimas saugoti duomenis (1 straipsnis) Direktyva taikoma „viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų ir viešųjų ryšių tinklų“ teikėjams (1 straipsnio 1 dalis). Dvi valstybės narės (Suomija ir Jungtinė Karalystė) nereikalauja, kad mažieji operatoriai saugotų duomenis, nes, jų teigimu, teikėjų ir valstybės patiriamos sąnaudos būtų didesnės nei nauda baudžiamosios teisenos sistemai ir teisėsaugai. Keturios valstybės narės (Latvija, Liuksemburgas, Nyderlandai, Lenkija) praneša, kad jos įvedė alternatyvią administracinę tvarką. Nors sąnaudų požiūriu, didieji operatoriai, veikiantys keliose valstybėse narėse, gauna naudos iš masto ekonomijos, mažesni kai kurių valstybių narių operatoriai, norėdami sumažinti sąnaudas, steigia bendras įmones arba patiki duomenų saugojimą užsakomųjų paslaugų bendrovėms, kurios specializuojasi duomenų saugojimo ir paieškos srityje. Toks techninių užduočių perdavimas užsakomųjų paslaugų bendrovėms netrukdo teikėjams tinkamai prižiūrėti tvarkymo operacijas ir užtikrinti, kad būtų įdiegtos būtinos saugumo priemonės, nes dėl to problemų gali kilti būtent mažesniems operatoriams. Komisija išnagrinės duomenų saugumo klausimus ir duomenų saugojimo reglamentavimo sistemos keitimo galimybių poveikį mažosioms ir vidutinio dydžio įmonėms. Prieiga prie duomenų. Institucijos, procedūros ir sąlygos (4 straipsnis) Valstybės narės privalo „užtikrinti, kad pagal šią direktyvą saugomi duomenys kompetentingoms nacionalinėms institucijoms būtų teikiami tik konkrečiais atvejais ir laikantis nacionalinės teisės. Atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisės ar viešosios tarptautinės teisės ir visų pirma EŽTK, kaip ją aiškina Europos žmogaus teisių teismas, atitinkamas nuostatas, kiekviena valstybė narė, laikydamasi būtinumo ir proporcingumo reikalavimų, savo nacionalinėje teisėje nustato tvarką ir sąlygas, kurių turi būti laikomasi siekiant gauti prieigą prie saugomų duomenų“. Visose valstybėse narėse prieigą prie saugomų duomenų turi nacionalinės policijos tarnybos ir, išskyrus bendrosios teisės jurisdikcijos šalis (Airiją ir Jungtinę Karalystę), prokuratūros. Keturiolika valstybių narių kaip kompetentingas institucijas nurodo saugumo arba žvalgybos, arba ginkluotųjų pajėgų tarnybas. Šešios valstybės narės nurodo mokesčių ir (arba) muitinės institucijas, o trys – sienos apsaugos institucijas. Viena valstybė narė prieigą prie duomenų suteikia kitoms valdžios institucijoms, jeigu joms tokią prieigą specialiais tikslais leidžiama turėti pagal antrinius teisės aktus. Vienuolikoje valstybių narių kaskart prašant prieigos prie saugomų duomenų reikia gauti teismo leidimą. Trijose valstybėse narėse dažniausiai reikia teismo leidimo. Kitose keturiose valstybėse narėse reikia gauti ne teisėjo, bet vyresniojo pareigūno leidimą. Dviejose valstybėse narėse vienintelė sąlyga – prašymas turi būti pateiktas raštu. 2 lentelė. Prieiga prie saugomų telekomunikacijų duomenų | Kompetentingos nacionalinės institucijos | Procedūros ir sąlygos | Belgija | Teisminio koordinavimo padalinys, tyrimą atliekantys magistratai, prokuratūra, kriminalinė policija. | Prieigos leidimą turi suteikti magistratas arba prokuroras. Paprašius, operatoriai privalo realiuoju laiku suteikti abonento ir srauto duomenis, taip pat vietos nustatymo duomenis, susijusius su skambučiais per praėjusį mėnesį. Duomenys apie ankstesnius skambučius turi būti pateikti kuo greičiau. | Bulgarija[42] | Specialūs Valstybinės nacionalinio saugumo agentūros direktoratai ir departamentai, Vidaus reikalų ministerija, Karinės informacijos tarnyba, Karo policijos tarnyba, gynybos ministras, Nacionalinė tyrimo agentūra, teismai ir ikiteisminio tyrimo įstaigos tam tikromis sąlygomis. | Prieigą galima gauti tik gavus apygardos teismo pirmininko leidimą. | Čekija | Neperkelta. | Danija[43] | Policija. | Prieigos leidimą turi suteikti teismas; teismo leidimas išduodamas, jeigu prašymas atitinka griežtus reikalavimus, susijusius su įtarimu, būtinumu ir proporcingumu. | Vokietija | Neperkelta | Estija[44] | Policijos ir sienos apsaugos departamentas, Saugumo policijos departamentas ir – objektų ir elektroninių ryšių atveju – Mokesčių ir muitinės departamentas. | Prieigos leidimą suteikia ikiteisminį tyrimą atliekantis teisėjas. Operatoriai privalo „pateikti [saugomus duomenis] ne vėliau kaip per 10 valandų, o kitais atvejais – per 10 darbo dienų [nuo prašymo gavimo].“ | Airija[45] | Vyriausiojo inspektoriaus ar aukštesnį laipsnį turintys policijos („Garda Síochána“) pareigūnai, pulkininko ar aukštesnį laipsnį turintys Nuolatinių gynybos pajėgų pareigūnai, Mokesčių inspekcijos vyriausieji arba aukštesnio rango pareigūnai. | Prašymas turi būti pateiktas raštu. | Graikija[46] | Teisminės, karinės arba policijos institucijos. | Prieigos leidimas suteikiamas teismo sprendimu, kuriame teigiama, kad kitais būdais tyrimo atlikti neįmanoma arba labai sunku. | Ispanija[47] | Už sunkių nusikaltimų atskleidimą, tyrimą ir baudžiamąjį persekiojimą atsakingos policijos tarnybos, Nacionalinis žvalgybos centras ir Muitinės agentūra. | Norėdamos gauti prieigą prie šių duomenų kompetentingos nacionalinės institucijos turi gauti išankstinį teismo leidimą. | Prancūzija[48] | Prokuroras, paskirtieji policijos pareigūnai ir žandarai. | Policija privalo pagrįsti kiekvieną prašymą suteikti prieigą prie saugomų duomenų ir privalo gauti Vidaus reikalų ministerijos pareigūno, kurį paskyrė Nacionalinė informacijos perėmimo saugumo sumetimais kontrolės komisija („Commission nationale de contrôle des interceptions de sécurité“), leidimą. Prašymus suteikti prieigą nagrinėja paskirtasis operatoriui dirbantis pareigūnas. | Italija[49] | Prokuroras, policija, atsakovo arba asmens, kurio atžvilgiu vykdomas tyrimas, advokatas. | Norint gauti prieigą reikia, kad prokuroras suteiktų pagrįstą leidimą. | Kipras[50] | Teismai, prokuroras, policija. | Prieigą suteikti leidžia prokuroras, jeigu mano, kad ją gavus galima gauti įrodymų, kad įvykdytas sunkus nusikaltimas. Tokį leidimą gali išduoti teisėjas, jeigu yra pagrindo įtarti, kad įvykdytas sunkus nusikaltimas ir jeigu duomenys gali būti su juo susiję. | Latvija[51] | Ikiteisminio tyrimo įstaigų įgaliotieji pareigūnai, tyrimą atliekantys asmenys, valstybės saugumo institucijų įgaliotieji pareigūnai, prokuratūra, teismai. | Įgaliotieji pareigūnai, prokurorai ir teismai privalo įvertinti prašymo tinkamumą ir aktualumą, užregistruoti prašymą ir užtikrinti gautų duomenų apsaugą. Įgaliotosios įstaigos gali pasirašyti susitarimą su operatoriumi, pvz., dėl pateiktų duomenų šifravimo. | Lietuva[52] | Ikiteisminio tyrimo įstaigos, prokuroras, teismai (teisėjai) ir operatyvinės veiklos institucijų pareigūnai. | Įgaliotosios valdžios institucijos privalo raštu paprašyti saugomų duomenų. Norint gauti prieigą atliekant ikiteisminį tyrimą, būtinas teismo orderis. | Liuksemburgas[53] | Teisminės institucijos (tyrimą atliekantys magistratai, prokuroras), institucijos, atsakingos už valstybės saugumo, gynybos, visuomenės saugumo užtikrinimą ir už nusikalstamų veikų prevenciją, tyrimą, atskleidimą ir baudžiamąjį persekiojimą. | Prieigos leidimą turi suteikti teismas. | Vengrija[54] | Policija, Nacionalinė mokesčių ir muitinės įstaiga, nacionalinio saugumo agentūros, prokuroras, teismai. | Policija ir Nacionalinė mokesčių ir muitinės įstaiga turi gauti prokuroro leidimą. Prokuroras ir nacionalinio saugumo agentūros gali prieiti prie tokių duomenų be teismo leidimo. | Malta[55] | Maltos policija, Saugumo tarnyba. | Prašymai turi būti pateikti raštu. | Nyderlandai[56] | Policijos tyrėjas. | Prieiga gali būti suteikta gavus prokuroro arba tyrimą atliekančio teisėjo leidimą. | Austrija | Neperkelta | Lenkija[57] | Policija, sienos apsaugos pareigūnai, mokesčių inspektoriai, Vidaus saugumo agentūra, Užsienio žvalgybos agentūra, Centrinis kovos su korupcija biuras, Karinės kontržvalgybos tarnybos, Karinės žvalgybos tarnybos, teismai ir prokuroras. | Prašymai turi būti pateikti raštu, o policijos, sienos apsaugos pareigūnų, mokesčių pareigūnų atveju juos turi patvirtinti vyresnysis organizacijos pareigūnas. | Portugalija[58] | Kriminalinė policija, Nacionalinė respublikos apsaugos policija, Visuomenės saugumo tarnyba, Karo kriminalinė policija, Imigracijos ir sienos apsaugos tarnyba, Jūrų policija. | Norint perduoti duomenis reikia gauti teismo leidimą motyvuojant tuo, kad prieiga prie duomenų yra labai svarbi siekiant atskleisti tiesą arba kad kitu būdu įrodymų gauti būtų neįmanoma arba labai sunku. Teismo leidimas išduodamas atsižvelgiant į būtinumą ir laikantis proporcingumo reikalavimų. | Rumunija | Neperkelta | Slovėnija[59] | Policija, žvalgybos ir saugumo agentūros, gynybos agentūros, vykdančios žvalgybos, kontržvalgybos veiklą ir saugumo užtikrinimo užduotis. | Prieigos leidimą turi suteikti teismas. | Slovakija[60] | Teisėsaugos institucijos, teismai. | Prašymai turi būti pateikti raštu. | Suomija[61] | Policija, sienos apsaugos pareigūnai, muitinės (saugomi abonento, srauto ir vietos nustatymo duomenys). Reagavimo į kritines situacijas centras, Jūrų gelbėjimo operacijų tarnyba, Jūrų gelbėjimo centro padalinys (nustatymo ir vietos nustatymo duomenys susidarius kritinei situacijai). | Prie abonento duomenų gali prieiti visos kompetentingos institucijos be teismo leidimo. Prieigai prie kitų duomenų gauti reikia teismo leidimo. | Švedija | Neperkelta | Jungtinė Karalystė[62] | Policija, žvalgybos tarnybos, mokesčių ir muitinės institucijos, kitos valdžios institucijos, nurodytos antriniuose teisės aktuose. | Prieiga leidžiama gavus paskirtojo asmens leidimą, įvertinus būtinumą ir proporcingumą, specialiais atvejais ir aplinkybėmis, kai duomenų atskleidimas leidžiamas arba nurodytas teisės aktais. Su operatoriais susitarta dėl specialių procedūrų. | Komisija įvertins, ar reikia labiau suderinti klausimus, susijusius su institucijomis, kurios turi prieigą, ir procedūras, taikomas norint gauti prieigą prie saugomų duomenų, taip pat būdus, kaip tai padaryti. Be kitų dalykų, gali reikėti parengti aiškiau apibrėžtus kompetentingų institucijų sąrašus, numatyti nepriklausomą ir (arba) teisminę prašymų pateikti duomenis priežiūrą ir nustatyti minimalius procedūrų, pagal kurias operatoriai suteikia prieigą kompetentingoms institucijoms, standartus. Duomenų saugojimo taikymo sritis ir duomenų, kurie turi būti saugomi, kategorijos (1 straipsnio 2 dalis, 3 straipsnio 2 ir 5 dalys) Direktyva taikoma fiksuotojo ryšio telefonijai, judriojo ryšio telefonijai, interneto prieigai, interneto elektroniniam paštui ir interneto telefonijai. Joje (5 straipsnyje) nurodyta, kokių kategorijų duomenys turi būti saugomi, tai yra duomenys, kurių reikia norint nustatyti: 1. ryšio šaltinį; 2. ryšio paskirties vietą; 3. ryšio datą, laiką ir trukmę; 4. ryšio tipą; 5. naudotojų ryšio įrangą arba tą, kas turėtų būti ryšio įranga, ir 6. judriojo ryšio įrangos vietą. Ji (3 straipsnio 2 dalis) taip pat reglamentuoja nesėkmingus skambučius, tai yra ryšį, kai telefono skambutis buvo sėkmingai sujungtas, bet į jį nebuvo atsakyta arba buvo tinklo administratoriaus intervencija, kai duomenis apie tokius skambučius generuoja ar tvarko bei saugo arba registruoja operatoriai. Pagal šią direktyvą duomenys, atskleidžiantys ryšio turinį, negali būti saugomi. Vėliau taip pat buvo paaiškinta, kad direktyva taip pat nereglamentuojami duomenys apie paieškas, tai yra duomenys apie prisijungimą prie serverio naudojantis paieškos sistema, kadangi tokie duomenys laikomi veikiau turinio nei srauto duomenimis[63]. Dvidešimt viena valstybė narė direktyvos perkėlimo teisės aktuose yra įtraukusi nuostatą dėl kiekvienos iš šių kategorijų duomenų saugojimo. Belgijoje nėra numatyta saugoti telefonijos duomenis, taip pat nėra jokių nuostatų dėl duomenų, susijusių su internetu. Į Komisijos klausimyną atsakę respondentai nemanė, kad yra būtina iš dalies pakeisti saugotinų duomenų kategorijas, nors Europos Parlamentas Komisijai pateikė rašytinį pareiškimą, kuriame raginama taikyti direktyvos nuostatas paieškos sistemoms „tam, kad greitai ir veiksmingai būtų užkirstas kelias vaikų pornografijai ir seksualiniam išnaudojimui internete“[64]. Savo antrą kartą vykdytų vykdymo užtikrinimo veiksmų ataskaitoje 29 straipsnio darbo grupė teigė, kad direktyvoje išdėstytas duomenų kategorijų sąrašas turėtų būti laikomas išsamiu ir operatoriams neturi būti nustatoma jokių papildomų pareigų saugoti duomenis. Komisija įvertins, ar būtinos visos šios duomenų kategorijos. Saugojimo laikotarpiai (6 ir 12 straipsniai) Valstybės narės privalo užtikrinti, kad 5 straipsnyje nurodytų kategorijų duomenys būtų saugomi ne trumpiau kaip šešis mėnesius ir ne ilgiau kaip dvejus metus. Valstybė narė gali pratęsti ilgiausią saugojimo laikotarpį, jeigu joje „susidaro ypatingos aplinkybės, pateisinančios, kad ribotam laikotarpiui būtų pratęstas [ilgiausias] saugojimo laikotarpis“. Apie tokį pratęsimą turi būti pranešta Komisijai, kuri per šešis mėnesius nuo pranešimo gali nuspręsti, patvirtinti pratęsimą arba jo nepatvirtini. Ilgiausią saugojimo laikotarpį galima pratęsti, tačiau nėra nuostatos dėl saugojimo sutrumpinimo iki mažiau nei šešių mėnesių. Visos direktyvą perkėlusios valstybės narės, išskyrus vieną, yra nustačiusios saugojimo laikotarpį arba laikotarpius neperžengdamos šių ribų, ir Komisija pranešimų apie pratęsimą negavo. Tačiau visoje ES nėra nuoseklaus metodo. Penkiolika valstybių narių nurodo, kad visų kategorijų duomenims nustatė vieną laikotarpį: viena valstybė narė (Lenkija) nurodo dvejų metų saugojimo laikotarpį, viena (Latvija) – 1,5 m., dešimt (Bulgarija, Danija, Estija, Graikija, Ispanija, Prancūzija, Nyderlandai, Portugalija, Suomija, Jungtinė Karalystė) – vienerius metus, o trys (Kipras, Liuksemburgas, Lietuva) – šešis mėn. Penkios valstybės narės skirtingų kategorijų duomenims nustatė skirtingus saugojimo laikotarpius: dvi valstybės narės (Airija, Italija) nurodo dvejų metų laikotarpį fiksuotojo ir judriojo ryšio telefonijos duomenims ir vienerių metų laikotarpį interneto prieigos, interneto elektroninio pašto ir interneto telefonijos duomenims; viena valstybė narė (Slovėnija) nurodo 14 mėn. telefonijos duomenims ir 8 mėn. su internetu susijusiems duomenims; viena valstybė narė (Slovakija) nurodo vienerius metus fiksuotojo ir judriojo ryšio telefonijos duomenims ir šešis mėn. su internetu susijusiems duomenims; viena valstybė narė (Malta) nurodo vienerius metus fiksuotojo, judriojo ryšio ir interneto telefonijos duomenims ir šešis mėn. interneto prieigos ir interneto elektroninio pašto duomenims. Viena valstybė narė (Vengrija) saugo visus duomenis vienerius metus, išskyrus duomenis apie nesėkmingus skambučius, kurie saugomi tik šešis mėn. Viena valstybė narė (Belgija) nenurodė jokių duomenų saugojimo laikotarpių, taikomų direktyvoje nustatytiems duomenims. Išsami informacija pateikiama 3 lentelėje. 3 lentelė. Nacionalinėje teisėje nurodyti saugojimo laikotarpiai | Belgija[65] | Nuo vienerių metų iki 36 mėn. „viešai prieinamų“ telefonijos paslaugų atveju. Nuostatų dėl duomenų, susijusių su internetu, nėra. | Bulgarija | 1 metai. Duomenys, su kuriais buvo susipažinta, paprašius gali būti saugomi dar 6 mėn. | Čekija | Neperkelta. | Danija | 1 metai | Vokietija | Neperkelta | Estija | 1 metai | Airija | 2 metai fiksuotojo ir judriojo ryšio telefonijos duomenims ir 1 metai interneto prieigos, interneto elektroninio pašto ir interneto telefonijos duomenims. | Graikija | 1 metai | Ispanija | 1 metai | Prancūzija | 1 metai | Italija | 2 metai fiksuotojo ir judriojo ryšio telefonijos duomenims ir 1 metai interneto prieigos, interneto elektroninio pašto ir interneto telefonijos duomenims. | Kipras | 6 mėn. | Latvija | 18 mėn. | Lietuva | 6 mėn. | Liuksemburgas | 6 mėn. | Vengrija | 6 mėn. duomenims apie nesėkmingus skambučius ir 1 metai visiems kitiems duomenims. | Malta | 1 metai fiksuotojo, judriojo ryšio ir interneto telefonijos duomenims ir 6 mėn. interneto prieigos ir interneto elektroninio pašto duomenims. | Nyderlandai | 1 metai | Austrija | Neperkelta | Lenkija | 2 metai | Portugalija | 1 metai | Rumunija | Neperkelta (panaikintame perkėlimo įstatyme buvo nustatytas 6 mėn. laikotarpis). | Slovėnija | 14 mėn. telefonijos duomenims ir 8 mėn. su internetu susijusiems duomenims. | Slovakija | 1 metai – fiksuotojo ir judriojo ryšio telefonijos duomenims, 6 mėn. – interneto prieigos, interneto elektroninio pašto ir interneto telefonijos duomenims. | Suomija | 1 metai | Švedija | Neperkelta | Jungtinė Karalystė | 1 metai | Nors pagal direktyvą tokia metodų įvairovė leidžiama, galima daryti išvadą, kad operatoriams, vykdantiems veiklą keliose valstybėse narėse, ir piliečiams, kurių ryšio duomenys gali būti saugomi skirtingose valstybėse narėse, direktyva teužtikrinamas ribotas teisinis tikrumas ir numatomumas visoje ES. Atsižvelgiant į tai, kad duomenų tvarkymas įgauna vis platesnį tarptautinį mastą, duomenų saugojimas vis dažniau patikimas užsakomųjų paslaugų teikėjams, reikėtų apsvarstyti galimybes labiau suderinti ES taikomus duomenų saugojimo laikotarpius. Laikydamasi proporcingumo principo ir atsižvelgdama į kiekybinius ir kokybinius valstybėse narėse saugomų duomenų vertę įrodančius faktus, ryšių ir technologijų raidos, taip pat nusikalstamumo ir terorizmo tendencijas, Komisija apsvarstys galimybę taikyti skirtingus saugojimo laikotarpius skirtingų kategorijų duomenims, taip pat skirtingų kategorijų sunkių nusikaltimų atvejais arba derinant abu variantus[66]. Sprendžiant iš kiekybinių faktų apie duomenų senumą, kuriuos valstybės narės iki šiol yra pateikusios, galima daryti išvadą, kad maždaug 90 % duomenų yra šešių mėn. senumo ar naujesni, o maždaug 70 % – trijų mėn. senumo arba naujesni, kai teisėsaugos institucijos pateikia (pirminį) prašymą suteikti prieigą (žr. 5.2 skirsnį). Duomenų apsauga ir duomenų saugumas, priežiūros institucijos (7 ir 9 straipsniai) Pagal direktyvą valstybės narės turi užtikrinti, kad operatoriai saugomų duomenų atveju laikytųsi bent keturių duomenų saugumo principų: 7. saugomi duomenys turi būti tokios pačios kokybės ir jiems taikomi tokie patys saugumo ir apsaugos reikalavimai kaip ir [viešajame ryšių] tinkle esantiems duomenims; 8. duomenims taikomos tinkamos techninės ir organizacinės priemonės, kad duomenys būtų apsaugoti nuo atsitiktinio ar neteisėto sunaikinimo, atsitiktinio praradimo ar pakeitimo, neleistino ar neteisėto saugojimo, tvarkymo, naudojimo ar atskleidimo; 9. duomenims taikomos tinkamos techninės ir organizacinės priemonės siekiant užtikrinti, kad prieigą prie jų galėtų gauti tik specialiai įgaliotas personalas, ir 10. duomenys, išskyrus tuos, prie kurių buvo gauta prieiga ir kurie buvo išsaugoti [direktyvoje nustatytu tikslu], pasibaigus saugojimo laikotarpiui sunaikinami. Pagal Duomenų apsaugos direktyvą ir E. privatumo direktyvą operatoriams draudžiama tvarkyti pagal direktyvą saugomus duomenis kitais tikslais, jeigu duomenys kitu atveju nebūtų buvę išsaugoti[67]. Valstybės narės privalo paskirti visiškai nepriklausomą valdžios instituciją, atsakingą už šių principų taikymo stebėseną. Tai gali būti tos pačios institucijos, kurios nurodytos Duomenų apsaugos direktyvoje[68]. Penkiolika valstybių narių perkėlė visus šiuos principus į atitinkamus teisės aktus. Keturios valstybės narės (Belgija, Estija, Ispanija, Latvija) perkėlė du arba tris šiuos principus, tačiau nenustatė aiškių duomenų sunaikinimo pasibaigus saugojimo laikotarpiui nuostatų. Dvi valstybės narės (Italija, Suomija) nustatė duomenų sunaikinimo nuostatas. Neaišku, kokios konkrečios techninės ir organizacinės saugumo priemonės, tokios kaip griežtas autentiškumo patvirtinimas ir detalus prieigos registravimo administravimas[69], taikomos. Dvidešimt dvi valstybės narės yra paskyrusios už principų taikymo stebėseną atsakingą priežiūros instituciją. Dažniausiai tai duomenų apsaugos institucija. Išsami informacija pateikiama 4 lentelėje. 4 lentelė. Duomenų apsauga ir duomenų saugumas, priežiūros institucijos | Valstybė narė | Nacionalinėje teisėje įtvirtintos duomenų apsaugos ir duomenų saugumo nuostatos | Priežiūros institucija | Belgija | Operatoriai privalo užtikrinti, kad perduodamų duomenų negali perimti trečioji šalis, taip pat laikytis Europos telekomunikacijų standartų instituto nustatytų telekomunikacijų saugumo ir teisėto perėmimo standartų[70]. Į privalomo duomenų sunaikinimo saugojimo pabaigoje pareigą neatsižvelgta. | Pašto paslaugų ir telekomunikacijų institutas. | Bulgarija | Direktyvos perkėlimo įstatyme nustatytas reikalavimas įgyvendinti keturis principus[71]. | Asmens duomenų apsaugos komisija stebi duomenų tvarkymą ir saugojimą, kad užtikrintų, kaip laikomasi pareigų. Nacionalinės asamblėjos parlamentinė komisija stebi leidimų suteikimo ir prieigos prie duomenų procedūras. | Čekija[72] . | Neperkelta. | Danija | Numatyti keturi principai [73]. | Nacionalinė IT ir telekomunikacijų agentūra prižiūri, kaip elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjai laikosi pareigos užtikrinti, kad techninė įranga ir sistemos suteiktų galimybę policijai prieiti prie telekomunikacijų srauto informacijos. | Vokietija | Neperkelta. | Estija | Perkėlimo įstatyme nustatyti trys iš keturių principų. Nėra aiškios nuostatos dėl ketvirtojo principo, nors bet koks asmuo, kurio privatumas buvo pažeistas vykdant su priežiūra susijusią veiklą, gali prašyti sunaikinti duomenis pagal teismo sprendimą[74]. | Atsakinga institucija – Techninės priežiūros institucija. | Airija[75] | Perkėlimo įstatyme nustatytas reikalavimas įgyvendinti keturis principus. | Specialiai paskirtas teisėjas gali patikrinti ir pranešti, ar kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos laikosi perkėlimo įstatymo nuostatų. | Graikija[76] | Perkėlimo įstatyme, be kita ko, numatytas reikalavimas įgyvendinti keturis principus, taip pat reikalavimas operatoriams parengti ir taikyti atitikties užtikrinimo planą prižiūrint paskirtajam duomenų saugumo užtikrinimo vadovui. | Asmens duomenų apsaugos institucija ir Ryšių privatumo institucija. | Ispanija[77] | Duomenų saugumo nuostatomis užtikrinami trys iš keturių principų: saugomų duomenų kokybė ir saugumas, prieiga suteikiama įgaliotiesiems asmenims ir apsauga nuo neleistino tvarkymo. | Atsakinga institucija – Duomenų apsaugos agentūra. | Prancūzija[78] | Perkėlimo įstatyme nustatytas reikalavimas įgyvendinti keturis principus. | Nacionalinė informacinių technologijų ir laisvių komisija prižiūri, kaip laikomasi nustatytų pareigų. | Italija | Nėra aiškių nuostatų dėl saugomų duomenų saugumo, nors yra nustatytas bendras reikalavimas sunaikinti srauto duomenis arba juos pakeisti, kad jie taptų anoniminiai, ir vietos nustatymo duomenis tvarkyti konsensuso pagrindu[79]. | Duomenų apsaugos institucija tikrina, kaip operatoriai laikosi direktyvos. | Kipras[80] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Asmens duomenų apsaugos pareigūnas prižiūri, kaip taikomas perkėlimo įstatymas. | Latvija[81] | Perkėlimo įstatyme nustatyti du principai: saugomų duomenų konfidencialumo ir leidimo gauti prieigą prie jų, taip pat duomenų sunaikinimo pasibaigus saugojimo laikotarpiui. | Valstybinė duomenų inspekcija prižiūri asmens duomenų apsaugą elektroninių ryšių sektoriuje, bet ne prieigą prie saugomų duomenų ir jų tvarkymą. | Lietuva[82] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Valstybinė duomenų apsaugos inspekcija prižiūri, kaip įgyvendinamas perkėlimo įstatymas, ir yra atsakinga už statistinių duomenų Europos Komisijai pateikimą. | Liuksemburgas[83] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Duomenų apsaugos institucija. | Vengrija[84] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Parlamentinės duomenų apsaugos ir informacijos laisvės komisijos narys. | Malta[85] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Duomenų apsaugos pareigūnas. | Nyderlandai[86] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Radijo ryšių agentūra prižiūri, kaip interneto ir telekomunikacijų teikėjai laikosi pareigų. Duomenų apsaugos institucija prižiūri asmens duomenų tvarkymą apskritai; abiejų institucijų bendradarbiavimo detalės nurodytos protokole. | Austrija | Neperkelta. | Lenkija | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai[87]. | Duomenų apsaugos institucija. | Portugalija | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai[88]. | Portugalijos duomenų apsaugos institucija. | Rumunija | Neperkelta. | Slovėnija[89] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Informacijos pareigūnas. | Slovakija[90] | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai. | Elektroninių ryšių srityje veikianti Nacionalinė reguliavimo ir kainodaros institucija prižiūri asmens duomenų apsaugą. | Suomija | Perkėlimo įstatyme nustatytas tik aiškus reikalavimas sunaikinti duomenis pasibaigus saugojimo laikotarpiui[91]. | Suomijos ryšių reguliavimo institucija prižiūri, kaip operatoriai laikosi duomenų saugojimo nuostatų. Duomenų apsaugos ombudsmenas prižiūri asmens duomenų tvarkymo teisėtumą apskritai. | Švedija | Neperkelta. | Jungtinė Karalystė | Perkėlimo įstatyme nustatyti visi keturi principai[92]. | Informacijos pareigūnas prižiūri ryšių duomenų (ir bet kokių kitų asmens duomenų) saugojimą ir (arba) tvarkymą ir vykdo tinkamą duomenų apsaugos kontrolę. Duomenų perėmimo pareigūnas (einantis pareigas arba atsistatydinęs vyriausiasis teisėjas) prižiūri, kaip valdžios institucijos gauna ryšių duomenis pagal Tyrimo įgaliojimų reglamentavimo aktą. Tyrimo įgaliojimų teismas tiria skundus dėl netinkamo duomenų naudojimo, jeigu duomenys gauti pagal perkėlimo teisės aktą (Tyrimo įgaliojimų reglamentavimo aktą). | 7 straipsnis perkeliamas nenuosekliai. Dažniausiai saugomi itin asmeninio pobūdžio arba neskelbtini duomenys, todėl reikia taikyti aukštus duomenų apsaugos ir duomenų saugumo standartus viso proceso metu: juos saugant, atliekant jų paiešką ir juos naudojant, taip pat paisyti nuoseklumo ir matomumo reikalavimų siekiant sumažinti privatumo pažeidimų riziką ir išlaikyti piliečių pasitikėjimą. Komisija apsvarstys, kaip galima sustiprinti duomenų saugumo ir duomenų apsaugos standartus, be kitų dalykų, pradėdama taikyti privatumo apsaugos visą ciklą sprendimus, kad užtikrintų, kad šių standartų būtų laikomasi saugant ir perduodant duomenis. Ji taip pat atsižvelgs į 29 straipsnio darbo grupės antrą kartą vykdytų vykdymo užtikrinimo veiksmų ataskaitoje pateiktas rekomendacijas dėl būtiniausių apsaugos priemonių ir dėl techninių ir organizacinių saugumo priemonių[93]. Statistika (10 straipsnis) Valstybės narės privalo kiekvienais metais Komisijai pateikti statistinius duomenis apie duomenų saugojimą, įskaitant: - atvejus, kai informacija buvo suteikta kompetentingoms institucijoms pagal taikytiną nacionalinę teisę; - laikotarpį, praėjusį nuo duomenų saugojimo pradžios iki dienos, kai kompetentinga institucija paprašė perduoti duomenis (t. y. duomenų senumą), ir - atvejus, kai reikalavimai negalėjo būti patenkinti. Prašydama statistinių duomenų pagal šią nuostatą, Komisija valstybių narių paprašė išsamios informacijos apie atskirų prašymų pateikti duomenis atvejus. Tačiau pateikti statistiniai duomenys buvo nevienodos apimties ir išsamumo: kai kurios valstybės narės savo atsakymuose išskyrė skirtingus ryšių tipus, kai kurios nurodė duomenų senumą prašymo pateikimo metu, o kitos pateikė tik metinius statistinius duomenis, jų detaliai nesuskirstydamos. Devyniolika valstybių narių[94] pateikė statistinius duomenis apie prašymų skaičių 2009 ir (arba) 2008 m.; tarp jų – Airija, Graikija ir Austrija, kur duomenų prašoma nepaisant to, kad nėra direktyvos perkėlimo teisės aktų, ir Čekija bei Vokietija, kurių duomenų saugojimo teisės aktai panaikinti. Septynios direktyvą perkėlusios valstybės narės statistinių duomenų nepateikė; Belgija nurodė per metus pateiktų prašymų dėl telefonijos duomenų apytikslį skaičių (300 000). Patikimi kiekybiniai ir kokybiniai duomenys yra labai svarbūs siekiant parodyti, kad tokios saugumo priemonės kaip duomenų saugojimas yra būtinos ir vertingos. Tai pripažinta 2006 m. nusikalstamumo ir baudžiamosios teisenos vertinimo veiksmų plane[95], kuriame numatytas tikslas parengti reguliaraus duomenų rinkimo metodus pagal direktyvą ir įtraukti statistinius duomenis į Eurostato duomenų bazę (jeigu jie atitinka kokybės standartus). Šio tikslo pasiekti nebuvo įmanoma, atsižvelgiant į tai, kad dauguma valstybių narių visas direktyvos nuostatas perkėlė tik per pastaruosius dvejus metus ir statistinių duomenų šaltinius aiškindavo skirtingai. Rengdama būsimą pasiūlymą dėl duomenų saugojimo reglamentavimo sistemos peržiūros ir kartu peržiūrėdama veiksmų planą dėl statistikos, Komisija sieks nustatyti galimas vertinimo ir ataskaitų teikimo procedūras, kurias taikant bus galima aiškiai ir prasmingai stebėti duomenų saugojimą ir nebus pernelyg apkrautos baudžiamosios teisenos sistemos ir teisėsaugos institucijos. Perkėlimas EEE šalyse Duomenų saugojimo teisės aktai taikomi Islandijoje, Lichtenšteine ir Norvegijoje[96]. Konstitucinių teismų sprendimai dėl direktyvos perkėlimo teisės aktų 2009 m. spalio mėn. Rumunijos Konstitucinis Teismas, 2010 m. kovo mėn. Vokietijos Konstitucinis Teismas ir 2011 m. kovo mėn. Čekijos Konstitucinis Teismas panaikino įstatymus, kuriais direktyva perkeliama į šių valstybių teisę, remdamiesi tuo, kad teisės aktai prieštaravo konstitucijai. Rumunijos Konstitucinis Teismas[97] pripažino, kad kišimasis į naudojimąsi pagrindinėmis teisėmis gali būti leidžiamas, jeigu laikomasi tam tikrų taisyklių ir jeigu yra nustatytos tinkamos ir pakankamos apsaugos nuo galimų valstybės savavališkų veiksmų priemonės. Tačiau remdamasis Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika[98], Teismas nustatė, kad perkėlimo įstatymo taikymo sritis ir tikslas buvo neaiškūs, nebuvo nustatyta pakankamų apsaugos priemonių, ir nusprendė, kad nuolatinė teisinė pareiga saugoti visus srauto duomenis šešis mėn. prieštaravo Europos žmogaus teisių konvencijos 8 straipsnyje nustatytoms teisei į privatumą ir teisei naudotis saviraiškos laisve. Vokietijos Konstitucinis Teismas teigė[99], kad duomenų saugojimas suvokiamas, kaip stebėjimo forma, dėl to gali būti pažeista laisvė naudotis pagrindinėmis teisėmis. Jis aiškiai pripažino, kad duomenų saugojimas griežtai apribotu tikslu ir nustačius pakankamai aukštą duomenų saugumo lygį nebūtinai prieštarautų Vokietijos Konstitucijai. Vis dėlto Teismas pabrėžė, kad saugant tokius duomenis smarkiai apribojama teisė į privatumą, todėl juos saugoti gali būti leidžiama tik labai išimtinėmis aplinkybėmis, o šešių mėn. saugojimo laikotarpis yra viršutinė riba („an der Obergrenze“), atsižvelgiant į proporcingumo reikalavimus (215 dalis). Duomenų turėtų būti galima prašyti, tik jeigu jau kilo įtarimas, kad padarytas sunkus nusikaltimas, arba kai yra įrodymų, kad gresia pavojus visuomenės saugumui, taip pat turėtų būti uždrausta atlikti duomenų paiešką, kai duomenys susiję su tam tikrais konfidencialiais ryšiais (t. y. kai ryšiai siejami su emociniais ar socialiniais poreikiais), kurie grindžiami paslapties saugojimu. Be to, duomenys turėtų būti užkoduoti ir užtikrinta skaidri jų naudojimo priežiūra. Čekijos Konstitucinis Teismas[100] panaikino perkėlimo teisės aktus remdamasis tuo, kad perkėlimo teisės aktai, kaip priemonė, kuria kišamasi į naudojimąsi pagrindinėmis teisėmis, buvo nepakankamai tiksliai ir aiškiai suformuluoti. Teismas kritikavo tikslo ribojimą, teigdamas, kad tikslas nepakankamai susiaurintas, atsižvelgiant į reikalavimo saugoti duomenis mastą ir aprėptį. Jis nusprendė, kad perkėlimo teisės aktuose pateikta kompetentingų institucijų, kurios gali prieiti prie duomenų ir juos naudoti, apibrėžtis, tokios prieigos ir naudojimo procedūros buvo nepakankamai aiškios, kad būtų galima užtikrinti duomenų vientisumą ir konfidencialumą. Todėl atskiriems piliečiams nebuvo numatyta pakankamai garantijų ir apsaugos priemonių nuo galimo valdžios institucijų piktnaudžiavimo valdžia. Jis nekritikavo pačios direktyvos ir teigė, kad Čekija turi pakankamai laisvės ją perkelti pagal konstituciją. Vis dėlto Teismas obiter dictum išreiškė abejonę dėl srauto duomenų saugojimo būtinumo, veiksmingumo ir tinkamumo, atsižvelgiant į naujas nusikalstamumo formas, kaip antai nusikaltimus, padaromus naudojantis anoniminėmis SIM kortelėmis. Šios trys valstybės narės svarsto, kaip iš naujo perkelti direktyvą į nacionalinę teisę. Bylos dėl duomenų saugojimo taip pat nagrinėtos Bulgarijos Konstituciniame Teisme, dėl ko reikėjo peržiūrėti perkėlimo įstatymą, Kipro Konstituciniame Teisme, kuris pripažino, kad pagal perkėlimo įstatymą išduodami teismo leidimai prieštaravo konstitucijai, taip pat Vengrijos Konstituciniame Teisme, kuris dar nepriėmė sprendimo byloje dėl teisinių duomenų tvarkymo tikslų neįtraukimo į perkėlimo įstatymą[101]. Komisija apsvarstys šiuos nacionalinių teismų sprendimuose iškeltus klausimus rengdama būsimą pasiūlymą dėl duomenų saugojimo reglamentavimo sistemos peržiūros. Direktyvos taikymo užtikrinimas Komisija tikisi, kad visų direktyvos nuostatų dar neperkėlusios valstybės narės arba tos, kurios dar nepriėmė teisės aktų, pakeisiančių nacionalinių teismų panaikintus perkėlimo teisės aktus, tai padarys kuo greičiau. Priešingu atveju Komisija pasilieka teisę panaudoti savo įgaliojimus pagal ES sutartis. Šiuo metu Teisingumo Teismas yra nustatęs, kad dvi direktyvos neperkėlusios valstybės narės (Austrija ir Švedija) nevykdė savo pareigų pagal ES teisę[102]. Po to, kai Švedijos Parlamentas 12 mėn. atidėjo perkėlimo teisės aktų priėmimą, 2011 m. balandžio mėn. Komisija nusprendė antrą kartą kreiptis į Teismą dėl to, kad Švedija nevykdo Sprendimo C-185/09, ir prašyti skirti finansinę nuobaudą pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 260 straipsnį. Komisija toliau atidžiai stebi situaciją Austrijoje, kuri pateikė greitai įvyksiančio perkėlimo teisės aktų priėmimo tvarkaraštį. SAUGOMų DUOMENų REIKšMė BAUDžIAMAJAI TEISENAI IR TEISėSAUGAI Šiame skirsnyje apibendrinta saugomų duomenų reikšmė, kaip ją nusakė valstybės narės, pateikusios vertinimui atlikti reikalingą informaciją. Saugomų duomenų, prie kurių prieigą gavo kompetentingos nacionalinės institucijos, apimtis Telekomunikacijų srauto duomenų ir prašymų suteikti prieigą prie srauto duomenų daugėja. 19 valstybių narių pateikti 2008 ir (arba) 2009 m. duomenys patvirtina, kad apskritai ES kasmet pateikta per 2 mln. prašymų suteikti prieigą prie duomenų, tačiau skirtingose valstybėse narėse jų skaičius labai nevienodas, pvz., nuo mažiau nei 100 per metus (Kipre) iki per 1 mln. (Lenkijoje). Sprendžiant iš dvylikos valstybių narių pateiktos 2008 arba 2009 m. informacijos apie prašomų duomenų tipą, dažniausiai prašoma su judriojo ryšio telefonija susijusių duomenų (Žr. 5, 8 ir 12 lenteles). Statistiniuose duomenyse nepatikslinamas kiekvieno prašymo tikslas. Čekija, Latvija ir Lenkija teigė, kad judriojo ryšio telefonijos duomenų atveju kompetentingos institucijos tą patį prašymą turėjo pateikti kiekvienam pagrindiniam judriojo ryšio operatoriui, todėl faktiškai prašymų skaičius kiekvienu atveju buvo mažesnis nei nurodytasis statistiniuose duomenyse. Šių skirtumų akivaizdžiai paaiškinti neįmanoma, nors svarbūs veiksniai yra gyventojų skaičius, vyraujančios nusikalstamumo tendencijos, tikslo ribojimas ir prieigos suteikimo sąlygos bei duomenų gavimo sąnaudos. Saugomų duomenų, prie kurių gauta prieiga, senumas Remiantis devynių valstybių narių[103] pateiktu 2008 m. statistinių duomenų suskirstymu (žr. 5 lentelėje pateiktą apibendrinimą ir išsamesnę informaciją priede), maždaug 90 % duomenų, su kuriais tais metais susipažino kompetentingos institucijos, buvo šešių mėn. senumo ar naujesni, o maždaug 70 % – trijų mėn. senumo arba naujesni, kai teisėsaugos institucijos pateikė (pirminį) prašymą suteikti prieigą. 5 lentelė. Saugomų duomenų senumas, kai prie jų gaunama prieiga, devyniose valstybėse narėse, kurios pateikė pagal duomenų tipą suskirstytą 2008 m. informaciją | Duomenų senumas | Fiksuotojo ryšio telefonija | Judriojo ryšio telefonija | Interneto duomenys | Bendras | Mažiau nei 3 mėn. | 61 % | 70 % | 56 % | 67 % | 3–6 mėn. | 28 % | 18 % | 19 % | 19 % | 6–12 mėn. | 8 % | 11 % | 18 % | 12 % | Daugiau nei 1 metai | 3 % | 1 % | 7 % | 2 % | Dauguma valstybių narių teigia, kad rečiau naudojamasi senesniais nei trijų ar net šešių mėn. duomenimis, tačiau galimybė jais pasinaudoti gali būti labai svarbi; jų panaudojimo paskirtį galima suskirstyti į tris kategorijas. Pirma, atliekant baudžiamąjį tyrimą su internetu susijusių duomenų dažniausiai prašoma vėliau nei kitų įrodymų. Atlikus fiksuotojo ir judriojo ryšio telefonijos duomenų analizę dažniausiai gaunama pirminės informacijos, po kurios prašoma senesnių duomenų. Pavyzdžiui, jeigu tyrimo metu išanalizavus fiksuotojo ar judriojo ryšio duomenis randama asmens pavardė, tyrėjai gali norėti nustatyti interneto protokolo (IP) adresą, kuriuo tas asmuo naudojosi ir nustatyti, su kuo jis turėjo ryšių per tam tikrą laikotarpį naudodamasis tuo IP adresu. Tokiu atveju tyrėjai greičiausiai paprašys duomenų, kad galėtų atsekti ir ryšius su kitais IP adresais, taip pat nustatyti asmenų, kurie jais naudojasi, pavardes. Antra, tiriant ypatingai sunkius nusikaltimus, kelis susijusius nusikaltimus, organizuotus nusikaltimus, teroristinius išpuolius, dažnai reikia senesnių saugomų duomenų, kurie parodo laiką, per kurį suplanuotos šios nusikalstamos veikos, leidžia nustatyti nusikaltėlių elgesio modelius ir santykius su nusikaltimo bendrininkais, taip pat nusikalstamas paskatas. Su sudėtingais finansiniais nusikaltimais susijusi veikla dažnai atskleidžiama tik po kelių mėnesių. Trečia, išimtinėmis aplinkybėmis valstybės narės prašė srauto duomenų, saugomų kitoje valstybėje narėje, kuri jais naudotis gali leisti tik gavusi teismo leidimą pagal prašymą pateikusios valstybės narės teismo išduotą pavedimą. Toks savitarpio teisinės pagalbos procesas gali užtrukti ilgai, todėl kai kurie prašomi duomenys buvo senesni nei šešių mėn. Tarpvalstybiniai prašymai suteikti prieigą prie saugomų duomenų Atliekant baudžiamuosius tyrimus ir vykdant baudžiamąjį persekiojimą gali prireikti įrodymų arba liudytojų iš kelių valstybių narių arba informacijos apie keliose valstybėse narėse įvykusius įvykius. Remiantis valstybių narių pateiktais statistiniais duomenimis, mažiau nei 1 % visų prašymų suteikti prieigą prie saugomų duomenų buvo susiję su kitoje valstybėje narėje saugomais duomenimis. Teisėsaugos institucijos nurodė, kad verčiau prašo duomenų iš vidaus operatorių, kurie galbūt saugo reikalingus duomenis, užuot pradėjusios savitarpio teisinės pagalbos procedūrą, kuri gali ilgai užtrukti ir kuria nesuteikiama jokių garantijų, kad prieiga prie duomenų bus suteikta. Tarybos pamatinis sprendimas 2006/960/TVR dėl keitimosi informacija ir žvalgybos informacija tarp Europos Sąjungos valstybių narių teisėsaugos institucijų supaprastinimo[104], kuriame nustatyti terminai informacijai pateikti gavus prašymą iš kitos valstybės narės, netaikomas, nes saugomi duomenys laikomi informacija, gauta taikant prievartos priemones – tokios informacijos sprendimas nereglamentuoja. Vis dėlto nė viena valstybė narė ar teisėsaugos institucija nepaprašė labiau supaprastinti tokio tarpvalstybinio keitimosi duomenimis. Saugomų duomenų reikšmė baudžiamiesiems tyrimams ir baudžiamojo persekiojimo procesui Nors absoliutus prašymų pateikti duomenis skaičius nebūtinai parodo duomenų vertę atliekant atskirus baudžiamuosius tyrimus, apskritai, valstybės narės teigia, kad duomenų saugojimas yra vertinga, o kai kuriais atvejais – būtina priemonė[105] vykdant nusikaltimų prevenciją ir kovojant su jais, taip pat siekiant užtikrinti aukų apsaugą ir išteisinti nekaltus asmenis vykstant baudžiamajam procesui. Priimant apkaltinamuosius nuosprendžius remiamasi kaltės prisipažinimo pareiškimais, liudytojų parodymais arba teismo ekspertizės įrodymais. Kaip pranešama, pasitvirtino, kad saugomų duomenų būtinai reikia, siekiant susisiekti su įvykio liudininkais, kurių kitu atveju nebūtų įmanoma nustatyti, taip pat renkant įrodymus arba įkalčius siekiant nustatyti nusikaltimo bendrininkus. Kai kurios valstybės narės[106] taip pat teigė, kad naudojantis saugomais duomenimis buvo lengviau išaiškinti nusikaltimu įtariamus asmenis, netaikant kitų stebėjimo metodų, tokių kaip pokalbių pasiklausymas ar kratos, kurie galėtų būti laikomi labiau trikdančiais. Bendros sunkaus nusikaltimo sąvokos apibrėžties ES nėra, todėl ES mastu nerenkama statistika apie sunkius nusikaltimus, jų tyrimą arba baudžiamąjį persekiojimą, nors duomenys apie nusikalstamumą ir baudžiamąją teiseną skelbiami reguliariai. Bendras prašymų pateikti saugomus duomenis skaičius, kaip pranešė 19 valstybių narių, pateikusių tam tikrų 2009 ir (arba) 2008 m. duomenų, buvo maždaug 2,6 mln. Palyginus su naujausiais šių 19 valstybių narių nusikalstamumo ir baudžiamosios teisenos statistiniais duomenimis, kurie apima ne tik sunkius, bet visus užregistruotus nusikaltimus, galima teigti, kad kiekvienam policijos pareigūnui per metus teko kiek daugiau nei du prašymai arba maždaug 11 prašymų kiekvienam šimtui užregistruotų nusikaltimų[107]. Remiantis statistiniais duomenimis ir pateiktais pavyzdžiais, patvirtinančiais saugomų ryšių duomenų ir apkaltinamųjų nuosprendžių, išteisinamųjų nuosprendžių, nutrauktų bylų ir užkardytų nusikaltimų skaičiaus sąsają, galima daryti išvadų dėl saugomų duomenų reikšmės ir vertės atliekant baudžiamąjį tyrimą. Įrodymų sekos kūrimas Pirma, naudojant saugomus duomenis galima sukurti įrodymų seką, parodančią, kad buvo padarytas nusikaltimas. Jie naudojami siekiant atskirti arba patvirtinti kitų formų įrodymus apie įtariamųjų veiksmus ir ryšius. Vietos nustatymo duomenis naudoja ir teisėsaugos institucijos, ir atsakovų atstovai, kad patvirtintų, kad įtariamųjų nusikaltimo vietoje nebuvo, ir patikrintų jų alibi. Taigi, remiantis šiais įrodymais, gali būti nutrauktas baudžiamasis tyrimas asmenų atžvilgiu, taip nebereikia naudoti labiau trikdančių apklausų, arba asmenys gali būti išteisinti bylą nagrinėjant teisme. Kaip pavyzdį Belgija nurodė 2008 m. apkaltinamąjį nuosprendį, paskelbtą asmenims, kaltinamiems Antverpeno baudžiamojo teismo darbuotojo pagrobimu. Tiriant šį nusikaltimą, vietos nustatymo duomenys buvo panaudoti siekiant susieti kaltininkų veiksmus trijuose skirtinguose miestuose ir buvo labai svarbūs įtikinant prisiekusiuosius, kad tie asmenys bendrininkavo darant nusikaltimą. Kitas atvejis – 2007 m. su motociklininkų gauja siejama žmogžudystė. Iš nusikaltimą padariusių asmenų judriojo ryšio telefonų gauti vietos nustatymo duomenys įrodė, kad asmenys žmogžudystės metu buvo nusikaltimo vietoje, ir tai privertė juos iš dalies prisipažinti[108]. Belgijos, Airijos ir Jungtinės Karalystės teigimu, tam tikrus nusikaltimus, susijusius su ryšiais per internetą, tirti galima tik naudojantis saugomais duomenimis: pavyzdžiui, smurtu pokalbių svetainėse grasinantys asmenys dažnai nepalieka jokių pėdsakų elektroninėje erdvėje, todėl juos susekti galima tik pagal srauto duomenis. Panašiai yra ir telefoninių nusikaltimų atveju. Vengrija ir Lenkija nurodė telefoninio sukčiavimo atvejus 2009 m. pabaigoje ir 2010 m. pradžioje, kai giminaičiais apsimetę nusikaltėliai skambindavo pagyvenusiems žmonėms ir prašydavo paskolinti pinigų. Jų tapatybes nustatyti buvo galima tik pasinaudojus saugomais telefonijos duomenimis. Baudžiamųjų tyrimų pradžia Antra, buvo atvejų, kai neturint teismo ekspertizės arba liudininkų įrodymų, vienintelis būdas pradėti baudžiamąjį tyrimą – patikrinti saugomus duomenis. Vokietija nurodė atvejį, kai nužudęs policijos pareigūną užpuolikas pabėgo aukos automobiliu ir paskui jį paliko. Buvo įmanoma nustatyti, kad jis skambino norėdamas gauti kitą transporto priemonę. Teismo ekspertizės ar liudininkų parodymų nebuvo, todėl norėdamos nustatyti žudiko tapatybę ir pradėti baudžiamąjį tyrimą teisėsaugos institucijos turėjo remtis turimais srauto duomenimis. Internetu skleidžiamos seksualinės prievartos prieš vaikus atveju duomenų saugojimas – nepakeičiama priemonė norint sėkmingai atlikti baudžiamąjį tyrimą. Be kitų tyrimo priemonių, naudojantis saugomais duomenimis galima nustatyti prievartos prieš vaikus turinio vartotojų tapatybę[109], padėti nustatyti vaikų aukų tapatybę ir juos išgelbėti. Čekija pranešė, kad neturint prieigos prie saugomų su internetu susijusių duomenų būtų buvę neįmanoma pradėti tyrimų vykdant operaciją „Vilma“, siekiant išaiškinti vaikų pornografijos naudotojų ir platintojų tinklą. ES mastu vykdyta Europolo remiama „Gelbėjimo operacija“ („Operation Rescue“), kuria siekta apsaugoti vaikus nuo prievartos, nebuvo tokia veiksminga, nes neturėdamos duomenų saugojimo direktyvos perkėlimo teisės aktų kai kurios valstybės narės negalėjo atlikti tyrimo prieš didžiulio tarptautinio pedofilų tinklo narius naudodamosi beveik metų senumo IP adresais. Tiriant elektroninius nusikaltimus IP adresas dažnai yra svarbi pirminė informacija. Atlikdamos saugomų duomenų paiešką, teisėsaugos institucijos pagal IP adresą gali nustatyti abonento tapatybę, kad nuspręstų, ar galima pradėti baudžiamąjį tyrimą. Jis taip pat gali padėti policijai perspėti galimas kibernetinių atakų aukas: jeigu policijos pareigūnai konfiskuoja komandų ir kontrolės serverį, kuriuo naudojasi botneto operatoriai, jie gali matyti tik su tuo serveriu susijusius IP adresus, tačiau gavę prieigą prie saugomų duomenų jie gali nustatyti ir perspėti šiuos IP adresus turinčius asmenis, kurie gali nukentėti nuo atakos. Saugomi duomenys – neatsiejama baudžiamojo tyrimo dalis Trečia, nors daugumos valstybių narių teisėsaugos institucijos ir teismai nekaupia statistinių duomenų apie tai, kokios rūšies įrodymai buvo labai svarbūs priimant apkaltinamuosius ar išteisinamuosius nuosprendžius, saugomi duomenys yra būtini vykdant baudžiamuosius tyrimus ir baudžiamąjį persekiojimą ES. Pasak kai kurių valstybių narių, jos ne visada gali teigti, kad saugomi duomenys yra vienintelė sėkmingos baudžiamojo tyrimo ir baudžiamojo persekiojimo baigties prielaida, kadangi teismai apsvarsto visus jiems pateiktus įrodymus ir retai kada nusprendžia, kad lemiamą reikšmę turėjo vienas kuris įrodymas[110]. Nyderlandai pranešė, kad 2010 m. sausio–liepos mėn. 24 teismo sprendimų atveju istoriniai srauto duomenys buvo lemiamas veiksnys. Suomija pranešė, kad iš 3405 prašymų 56 % atvejų pasitvirtino, kad saugomi duomenys buvo arba svarbūs, arba būtini atskleidžiant nusikaltimus ir (arba) vykdant baudžiamąjį persekiojimą. Jungtinė Karalystė pateikė duomenis, kuriais buvo siekiama kiekybiškai pagrįsti duomenų saugojimo reikšmę baudžiamajam persekiojimui; ji pranešė, kad trys iš jos teisėsaugos institucijų saugomus duomenis naudojo vykdydamos daugumą, jeigu ne visus, baudžiamuosius tyrimus, po kurių pradėtas baudžiamasis persekiojimas arba paskelbtas apkaltinamasis nuosprendis. Technologijų raida ir išankstinio mokėjimo SIM kortelių naudojimas Teisėsaugos sistema turi žinoti, kaip kinta technologijos, naudojamos nusikaltimams daryti ar kurstyti. Duomenų saugojimas yra viena iš baudžiamojo tyrimo priemonių, kurias naudodamos teisėsaugos institucijos gali praktiškai ir ekonomiškai spręsti dabartines nusikalstamumo problemas, kylančias dėl nusikaltimų įvairovės, apimties ir greičio, kuriuo jie padaromi. Į direktyvos taikymo sritį neįtraukta keletas vis dažniau naudojamų ryšių būdų. Antai universitetų ar didelių įmonių naudojami virtualieji privatieji tinklai (VPN) suteikia galimybę keliems naudotojams prieiti prie interneto per vieną tinklų sietuvą naudojant tą patį IP adresą. Vis dėlto šiuo metu diegiama nauja technologija, leisianti paskirti adresus atskiriems VPN naudotojams. Judriojo ryšio telefonijos naudotojų, kurie naudojasi išankstinio mokėjimo paslaugomis, skaičius ES valstybėse narėse skiriasi. Kai kurios valstybės narės teigia, kad anoniminėmis išankstinio mokėjimo SIM kortelėmis, visų pirma pirktomis kitoje valstybėje narėje, taip pat gali naudotis dalyvaujantys nusikalstamoje veikoje, kad atliekant baudžiamąjį tyrimą nebūtų galima nustatyti jų tapatybės[111]. Šešios valstybės narės (Danija, Ispanija, Italija, Graikija, Slovakija ir Bulgarija) priėmė priemones, pagal kurias reikalaujama registruoti išankstinio mokėjimo SIM korteles. Kaip ir kitos valstybės narės (Lenkija, Kipras, Lietuva), jos pritaria ES lygmens priemonei, kuria nustatoma išankstinio mokėjimo paslaugų naudotojų tapatybės privaloma registracija. Šių nacionalinių priemonių veiksmingumą patvirtinančių faktų nepateikta. Pabrėžti galimi tokių priemonių apribojimai, pavyzdžiui, tapatybės vagystės atveju arba kai SIM kortelę nusiperka trečiasis asmuo, arba kai naudotojas naudojasi tarptinklinio ryšio paslaugomis su trečioje šalyje pirkta kortele. Apskritai Komisija nėra įsitikinusi, kad šiuo etapu šioje srityje reikia imtis ES lygmens veiksmų. DUOMENų SAUGOJIMO POVEIKIS OPERATORIAMS IR VARTOTOJAMS Operatoriai ir vartotojai Bendrame pareiškime Komisijai penkios pagrindinės sektoriaus asociacijos pareiškė, kad „mažesniems paslaugų teikėjams“ ekonominis direktyvos poveikis „didelis“ arba „labai didelis“, nes direktyva paliekama „didelė veiksmų laisvė“[112]. Aštuoni operatoriai pateikė labai skirtingas kapitalo ir veiklos išlaidų, kurios patiriamos laikantis direktyvos reikalavimų, sąmatas. Šiuos teiginius galima patvirtinti keturių valstybių narių pateiktais duomenimis apie operatorių išlaidų atlyginimą (žr. 6 lentelę). Prieš direktyvos perkėlimą atlikus tyrimą daugumoje valstybių narių apskaičiuota, kad pusę milijono klientų aptarnaujančiam interneto paslaugų teikėjui įdiegti duomenų saugojimo sistemą pirmaisiais metais kainuotų maždaug 375 240 EUR, o vėliau per mėnesį jis patirtų 9 870 EUR veiklos išlaidų[113]; duomenų paieškos sistemą įdiegti kainuotų 131 190 EUR, veiklos išlaidos per mėnesį – 28 960 EUR. Vis dėlto savo 2010 m. kovo 2 d. sprendime Vokietijos Konstitucinis Teismas konstatavo, kad nustačius pareigą saugoti duomenis „atitinkamų paslaugų teikėjai pernelyg neapsunkinami ir dėl saugojimo pareigos nesukuriama neproporcingai didelė finansinė našta įmonėms“[114]. Duomenų saugojimo vieneto sąnaudos yra atvirkščiai proporcingos operatoriaus dydžiui ir valstybės narės nustatytam operatorių sąveikos standartizacijos lygiui[115]. Dauguma operatorių savo atsakymuose į Komisijos klausimyną negalėjo kiekybiškai įvertinti direktyvos poveikio konkurencijai, mažmeninėms vartotojų kainoms arba investicijoms į naują infrastruktūrą ir paslaugas. Nėra įrodymų, kad direktyva turi kokį kiekybiškai įvertinamą ar apčiuopiamą poveikį elektroninių ryšių paslaugų vartotojų kainoms; per 2009 m. viešas konsultacijas vartotojų atstovai nepateikė savo pozicijos. Vokietijoje pilietinės visuomenės organizacijos vardu atliktos apklausos rezultatai patvirtino, kad vartotojai kai kuriomis aplinkybėmis linkę keisti savo elgesį ryšių srityje ir vengia naudotis elektroninių ryšių paslaugomis, tačiau nėra įrodymų, patvirtinančių, kad elgesys keičiasi kurioje nors konkrečioje valstybėje narėje arba ES apskritai[116]. Komisija ketina įvertinti būsimų direktyvos pakeitimų poveikį sektoriui ir vartotojams, be kita ko, galbūt surengdama specialią Eurobarometro apklausą, kad išsiaiškintų visuomenės nuomonę. Išlaidų atlyginimas Direktyva dėl reikalavimo saugoti duomenis operatorių patiriamų išlaidų atlyginimas nereglamentuojamas. Šios išlaidos gali būti suprantamos kaip: - veiklos išlaidos – tai einamosios arba pasikartojančiosios išlaidos, kurios susijusios su verslo veikla, įtaiso, detalės, įrangos ar įrenginių eksploatavimu; ir - kapitalo išlaidos – tai išlaidos, kuriomis sukuriama nauda ateityje, arba vartoti neskirtų produkto arba sistemos dalių kūrimo arba teikimo išlaidos, kurios gali apimti personalo išlaidas ir įrenginių išlaidas, tokias kaip nuoma ir mokesčiai. Visos valstybės narės teikia tam tikros formos atlyginimą, jeigu duomenų prašoma vykstant baudžiamajam procesui teisme. Dvi valstybės narės pranešė, kad atlygina ir veiklos, ir kapitalo išlaidas. Šešios atlygina tik veiklos išlaidas. Komisijai nepranešta apie jokį kitokį išlaidų atlyginimo planą. Išsami informacija pateikiama 6 lentelėje. 6 lentelė. Išlaidas atlyginančios valstybės narės | Valstybė narė | Veiklos išlaidos | Kapitalo išlaidos | Metinės atlyginamos išlaidos (mln. EUR) | Belgija | Taip | Ne | 22 (2008 m.) | Bulgarija | Ne | Ne | - | Čekija | Neperkelta[117] | Danija | Taip | Ne | - | Vokietija | Neperkelta | Estija | Taip | Ne | - | Airija | Ne | Ne | - | Graikija | Ne | Ne | - | Ispanija | Ne | Ne | - | Prancūzija | Taip | Ne | - | Italija | - | - | - | Kipras | Ne | Ne | - | Latvija | Ne | Ne | - | Lietuva | Taip, jeigu prašoma pagrįstai | Ne | - | Liuksemburgas | Ne | Ne | - | Vengrija | Ne | Ne | - | Malta | Ne | Ne | - | Nyderlandai | Taip | Ne | - | Austrija | Neperkelta | Lenkija | Ne | Ne | - | Portugalija | Ne | Ne | - | Rumunija | Neperkelta | Slovėnija | Ne | Ne | - | Slovakija | Ne | Ne | - | Suomija | Taip | Taip | 1 | Švedija | Neperkelta | Jungtinė Karalystė | Taip | Taip | 55 (atlygino bendrai per trejus metus patirtas išlaidas) | Iš pirmiau pateiktos informacijos galima daryti išvadą, kad direktyva nevisiškai pasiekė savo tikslą – ES nustatyti vienodas sąlygas operatoriams. Komisija apsvarstys galimybes sumažinti vidaus rinkos veikimo kliūtis, užtikrindama, kad būtų vienodai atlyginamos operatorių išlaidos, kurias jie patiria laikydamiesi duomenų saugojimo reikalavimų, ypatingą dėmesį skirdama mažiesiems ir vidutiniams operatoriams. DUOMENų SAUGOJIMO POVEIKIS PAGRINDINėMS TEISėMS Pagrindinė teisė į privatumą ir asmens duomenų apsaugą Saugant duomenis apribojamos ES pagrindinės teisės – teisė į privatų gyvenimą ir asmens duomenų apsaugą[118]. Toks apribojimas pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį turi būti „numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.“ Praktiškai bet kokie apribojimai turi būti[119]: - išdėstyti aiškiai ir numatomai; - būtini siekiant bendrojo intereso tikslų arba kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti; - proporcingi siekiamam tikslui; ir - nekeisti susijusių pagrindinių teisių esmės. Europos žmogaus teisių konvencijos 8 straipsnio 2 dalyje taip pat pripažįstama, kad valdžios institucijos gali apriboti asmens teisę į privatų gyvenimą, kai tai būtina valstybės saugumo, visuomenės apsaugos interesams arba siekiant užkirsti kelią nusikaltimams[120]. E. privatumo direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje ir Duomenų saugojimo direktyvos konstatuojamosiose dalyse pakartojami šie ES požiūrį į duomenų saugojimą pagrindžiantys principai. Vėlesne Europos Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika nustatytos sąlygos, kurias turi atitikti bet koks teisės į privatumą apribojimas. Šie sprendimai svarbūs, jeigu būtų keičiama direktyva, visų pirma, kiek tai susiję su prieigos prie saugomų duomenų ir jų naudojimo sąlygomis. Bet kokie teisės į privatumą apribojimai turi būti aiškūs ir numatomi Byloje Österreichischer Rundfunk Europos Teisingumo Teismas nusprendė, kad bet koks teisiškai nustatytas kišimasis į teisę į privatumą turi būti „suformuluotas pakankamai tiksliai, kad leistų įstatymo adresatams valdyti savo elgesį [ir kad atitiktų] numanymo reikalavimą“. Bet kokie teisės į privatumą apribojimai turi būti būtini ir turi būti nustatytos būtiniausios apsaugos priemonės Byloje Copland prieš Jungtinę Karalystę , kuri susijusi su valstybės vykdomu asmens telefono skambučių, elektroninio pašto korespondencijos ir interneto naudojimo stebėjimu, Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, kad toks teisės į privatumą apribojimas galėtų būti laikomas būtinu, jeigu būtų pagrįstas atitinkamais vidaus teisės aktais[121]. Byloje S. ir Marper prieš Jungtinę Karalystę , susijusioje su bet kurio asmens, kuris išteisinamas baudžiamojoje byloje arba kurio byla nutraukiama nepriėmus apkaltinamojo nuosprendžio, DNR analitėmis arba pirštų atspaudais, Teismas nusprendė, kad toks teisės į privatumą apribojimas gali būti pateisintas, tik jeigu juo tenkinamas neatidėliotinas visuomeninis poreikis, jeigu jis yra proporcingas siekiamam tikslui ir jeigu valdžios institucija jam pateisinti pateikia svarbias ir pakankamas priežastis[122]. Pagal pagrindinius duomenų apsaugos principus reikalaujama, kad duomenų saugojimas būtų proporcingas duomenų rinkimo tikslui, o saugojimo laikotarpis būtų ribotas“[123]. Dėl telefoninių pokalbių įrašymo, slapto sekimo ir slapto žvalgybos informacijos rinkimo „labai svarbu nustatyti aiškiais, išsamias taisykles, reglamentuojančias priemonių sritį ir taikymą, taip pat būtiniausias apsaugos priemones, susijusias, inter alia , su trukme, saugojimu, naudojimu, trečiųjų asmenų prieiga, su duomenų vientisumo ir konfidencialumo užtikrinimo, taip pat jų sunaikinimo procedūromis, taip pakankamai gerai užtikrinama apsauga nuo piktnaudžiavimo ir savivalės“. Bet kokie teisės į privatumą apribojimai turi būti proporcingi bendrajam interesui Panašiai ir Europos Teisingumo Teismas savo sprendime Schecke & Eifert byloje, susijusioje su visų žemės ūkio subsidijų gavėjų paskelbimu internete[124], nustatė, kad ES greičiausiai nesiėmė reikiamų teisėkūros priemonių, kad nustatytų tinkamą pusiausvyrą tarp teisės į privatumą esmės ir bendrojo intereso (skaidrumo), kaip jis pripažįstamas ES, paisymo. Visų pirma Teismas nustatė, kad teisės aktų kūrėjai neapsvarstė kitų metodų, kuriuos taikant būtų nuosekliau laikomasi tikslo ir kartu būtų mažiau kišamasi į subsidijų gavėjų teisę į privataus gyvenimo neliečiamumą ir asmens duomenų apsaugą. Todėl Teismas nustatė, kad teisės aktų kūrėjai peržengė proporcingumo ribas, kadangi „asmens duomenų apsauga turi būti ribojama, tik jeigu tai neišvengiamai būtina“. Duomenų saugojimo principo kritika Nemažai pilietinės visuomenės organizacijų raštu kreipėsi į Komisiją teigdamos, kad duomenų saugojimas iš principo yra nepateisinamas ir nereikalingas asmenų teisės į privatumą apribojimas. Jų manymu, „bendras ir nediskriminuojantis“ asmenų telekomunikacijų srauto, vietos nustatymo ir abonento duomenų saugojimas nepaprašius jų sutikimo yra neteisėtas pagrindinių teisių apribojimas. Pilietinių teisių grupei iškėlus bylą vienos valstybės narės (Airijos) teismuose, tikimasi, kad direktyvos teisėtumo klausimas bus perduotas Europos Teisingumo Teismui[125]. Be to, abejonių dėl priemonės būtinumo pareiškė Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūnas. Raginimai nustatyti griežtesnes duomenų saugumo ir duomenų apsaugos taisykles 29 straipsnio darbo grupės antrą kartą vykdytų vykdymo užtikrinimo veiksmų ataskaitoje teigiama, kad saugant bet kokius srauto duomenis neišvengiamai kyla ryšių konfidencialumo ir saviraiškos laisvės pažeidimų rizika. Joje kritikuojami tam tikri nacionalinio įgyvendinimo aspektai, visų pirma duomenų registravimas, saugojimo laikotarpiai, saugomų duomenų tipas ir duomenų saugumo priemonės. Darbo grupė pranešė apie atvejus, kai buvo saugomos su internetu susijusių ryšių turinio detalės (to direktyva nereglamentuoja), įskaitant paskirties IP adresus ir svetainių universaliuosius adresus, elektroninių laiškų antraštes ir elektroninių laiškų kopijų gavėjų sąrašus. Todėl ji paragino paaiškinti, ar duomenų kategorijos yra išsamios, ir užtikrinti, kad operatoriams nebūtų nustatoma daugiau pareigų saugoti duomenis. Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūnas teigė, kad direktyva „nepavyko suderinti nacionalinės teisės aktų“ ir kad saugomi duomenys nėra naudojami vien tik kovos su sunkiais nusikaltimais tikslu[126]. Jis teigė, kad ES priemonė, kurioje nustatytos privalomą duomenų saugojimą reglamentuojančios taisyklės, turėtų apimti, įrodžius, kad tai būtina, teisėsaugos institucijų prieigai prie duomenų ir jų tolesniam naudojimui taikomas taisykles. Jis paragino ES priimti išsamią reglamentavimo sistemą, kuria ne tik būtų nustatytos operatorių pareigos saugoti duomenis, bet ir būtų reglamentuojama, kaip valstybės narės naudoja duomenis teisėsaugos tikslais – taip būtų sukurtas „teisinis tikrumas piliečiams“. Duomenų apsaugos institucijos apskritai teigė, kad duomenų saugojimas pats savaime susijęs su galimo privatumo pažeidimo rizika; direktyva šis klausimas ES lygmeniu nereglamentuojamas, bet nustatytas reikalavimas valstybėms narėms laikytis nacionalinių duomenų apsaugos taisyklių. Nors konkrečių sunkius privatumo pažeidimo atvejus patvirtinančių pavyzdžių nėra, jeigu nebus nustatyta daugiau apsaugos priemonių, duomenų saugumo pažeidimo rizika išliks, o kintant technologijoms ir ryšių tendencijoms ji gali didėti, neatsižvelgiant į tai, ar duomenys saugomi komerciniais ar saugumo tikslais, ES teritorijoje ar už jos ribų. IšVADOS IR REKOMENDACIJOS Šioje ataskaitoje pabrėžta konkreti dabartinės ES duomenų saugojimo tvarkos nauda ir tobulintinos sritys. ES direktyvą priėmė tada, kai grėsė itin didelis teroristinių išpuolių pavojus. Poveikio vertinimas, kurį Komisija ketina atlikti, yra proga įvertinti duomenų saugojimą ES patikrinant jo būtinumą ir proporcingumą, atsižvelgiant į ir įvertinant vidaus saugumo interesus, sklandų vidaus rinkos veikimą ir siekiant geriau užtikrinti privatumą ir pagarbą pagrindinei teisei į asmens duomenų apsaugą. Komisijos pasiūlymas peržiūrėti duomenų saugojimo reglamentavimo sistemą turėtų būti grindžiamas toliau išdėstytomis išvadomis ir rekomendacijomis. ES turėtų remti ir reglamentuoti duomenų saugojimą, kaip saugumo priemonę Daugumos valstybių narių nuomone, ES duomenų saugojimo taisyklės yra būtina teisėsaugos, aukų apsaugos ir baudžiamosios teisenos sistemų priemonė. Valstybių narių pateikti statistiniai duomenys ir pavyzdžiai kai kuriuo atžvilgiu riboti, tačiau vis tiek patvirtina, kad saugomi duomenys labai svarbūs atliekant baudžiamąjį tyrimą. Šie duomenys suteikia svarbios pirminės informacijos ir įrodymų, kurių reikia nusikaltimų prevencijai ir baudžiamajam persekiojimui vykdyti ir baudžiamajai teisenai užtikrinti. Juos naudojant priimti apkaltinamieji nuosprendžiai už nusikalstamas veikas, kurios galėjo likti neatskleistos, jeigu nebūtų buvę galima pasinaudoti saugomais duomenimis. Naudojantis šiais duomenimis taip pat buvo galima išteisinti nekaltus asmenis. Suderintomis šios srities taisyklėmis turėtų būti užtikrinta, kad duomenų saugojimas būtų veiksminga kovos su nusikalstamumu priemonė, kad sektoriui būtų užtikrintas teisinis tikrumas, kad vidaus rinka veiktų sklandžiai, ir kad visoje ES nuosekliai būtų taikomi aukšto lygio privatumo užtikrinimo ir asmens duomenų apsaugos standartai. Netolygus perkėlimas Perkėlimo teisės aktai galioja 22 valstybėse narėse. Dėl to, kad pagal E. privatumo direktyvos 15 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms palikta nemaža veiksmų laisvė priimti duomenų saugojimo priemones, Duomenų saugojimo direktyvos vertinimas tampa itin sudėtingas. Perkėlimo teisės aktuose labai daug skirtumų, susijusių su tikslo ribojimu, prieiga prie duomenų, saugojimo laikotarpiais, duomenų apsauga, duomenų saugumu ir statistika. Trys valstybės narės pažeidė direktyvą, nes jų perkėlimo teisės aktus panaikino atitinkami konstituciniai teismai. Kitos dvi valstybės narės direktyvą dar turi perkelti. Komisija toliau dirbs su visomis valstybėmis narėmis, kad padėtų užtikrinti veiksmingą direktyvos įgyvendinimą. Ji taip pat toliau dalyvaus užtikrinant ES teisės vykdymą ir prireikus pradės pažeidimo tyrimo procedūrą. Direktyva ne visiškai suderintas požiūris į duomenų saugojimą ir nenustatytos vienodos sąlygos operatoriams Direktyva užtikrinta, kad duomenys dabar būtų saugomi daugumoje valstybių narių. Direktyva pati savaime neužtikrina, kad saugomi duomenys būtų kaupiami, kad būtų atliekama jų paieška ir jie būtų naudojami visiškai laikantis teisės į privatumą ir asmens duomenų apsaugą. Už šių teisių laikymosi užtikrinimą atsakingos valstybės narės. Direktyva tik siekiama iš dalies suderinti požiūrį į duomenų saugojimą, todėl nenuostabu, kad nėra bendro požiūrio nei į specialias direktyvos nuostatas, tokias kaip tikslo ribojimas ar saugojimo laikotarpiai, nei į ja nereglamentuojamus aspektus, tokius kaip išlaidų atlyginimas. Vis dėlto, neatsižvelgiant į direktyvoje aiškiai numatytą varijavimą, dėl skirtumų taikant nacionalines duomenų saugojimo priemones kyla daug sunkumų operatoriams. Operatoriams už patirtas išlaidas turėtų būti atlyginama vienodai Sektoriuje teisinis tikrumas vis dar neužtikrintas. Laikydamiesi pareigos saugoti duomenis ir atlikti jų paiešką operatoriai, visų pirma mažesni operatoriai, patiria didelių išlaidų. Kai kuriose valstybėse narėse, palyginti su kitomis, operatoriai patiria nevienodas išlaidas ir jiems atlyginama nevienodai, nors nėra faktų, kad apskritai direktyva neigiamai paveikė telekomunikacijų sektorių. Komisija apsvarstys vienodo operatorių išlaidų atlyginimo galimybes. Viso saugojimo, paieškos ir naudojimo proceso proporcingumo užtikrinimas Komisija užtikrins, kad bet kokiu būsimu pasiūlymu dėl duomenų saugojimo būtų paisoma proporcingumo principo ir juo būtų tinkamai siekiama kovoti su sunkiais nusikaltimais ir terorizmu ir kad būtų neviršijama to, kas būtina tam tikslui pasiekti. Bus pripažinta, kad bet kokia su asmens duomenų apsauga susijusi išimtis ar apribojimas būtų taikomi, tik jeigu būtina. Ji nuodugniai įvertins, kokį poveikį baudžiamosios teisenos sistemos ir teisėsaugos veiksmingumui ir efektyvumui, privatumui ir viešojo administravimo sistemos ir operatorių išlaidoms gali padaryti griežtesnis srauto duomenų saugojimo, prieigos prie jų ir jų naudojimo reglamentavimas. Poveikio vertinime reikėtų išnagrinėti šiuos aspektus: 11. nuoseklumas ribojant duomenų saugojimo tikslą ir nustatant nusikaltimus, kurių atveju gali būti suteikta prieiga prie saugomų duomenų ir teisė jais naudotis; 12. geresnis privalomo duomenų saugojimo suderinimas ir galimas saugojimo laikotarpių sutrumpinimas; 13. prašymų suteikti prieigą ir bendros duomenų saugojimo ir prieigos prie jų tvarkos visose valstybėse narėse nepriklausomos priežiūros užtikrinimas; 14. valdžios institucijų, turinčių teisę prieiti prie duomenų, apribojimas; 15. saugotinų duomenų kategorijų sumažinimas; 16. techninių ir organizacinių saugumo priemonių, taikomų prieigai prie duomenų ir perdavimo procedūroms, gairės; 17. duomenų naudojimo, įskaitant duomenų gavybos prevenciją, gairės; ir 18. galimų vertinimo ir ataskaitų teikimo procedūrų parengimas, kad būtų lengviau palyginti ir vertinti būsimos priemonės taikymą. Komisija taip pat apsvarstys, ar ES požiūris į operatyvų duomenų išsaugojimą gali papildyti duomenų saugojimą, ir jeigu taip – kokiu būdu. Kiek tai susiję su pagrindinių teisių kontroliniu sąrašu ir požiūriu į informacijos valdymą laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje[127], Komisija apsvarstys kiekvieną iš šių sričių pagal proporcingumo principus ir numatomumo reikalavimą. Ji taip pat užtikrins, kad būtų nuosekliai atsižvelgiama į vykdomą ES duomenų apsaugos reglamentavimo sistemos peržiūrą[128]. Tolesni žingsniai Atsižvelgdama į šį vertinimą, Komisija pasiūlys peržiūrėti galiojančią duomenų saugojimo reglamentavimo sistemą. Pasikonsultavusi su teisėsaugos, teismų ir sektoriaus atstovais, vartotojų grupėmis, duomenų apsaugos institucijomis ir pilietinės visuomenės organizacijomis, ji parengs kelias politikos galimybes. Ji geriau ištirs visuomenės nuomonę apie duomenų saugojimą ir jo poveikį elgesiui. Nustatytais faktais bus remiamasi atliekant nustatytų politikos galimybių poveikio vertinimą, kuriuo bus grindžiamas Komisijos pasiūlymas. Priedas. Papildomi statistiniai duomenys apie srauto duomenų saugojimą Priedo pastabos. 1. Duomenų senumas – laikotarpis, praėjęs nuo duomenų saugojimo pradžios iki dienos, kai kompetentinga institucija paprašė perduoti duomenis. 2. Su internetu susiję duomenys – duomenys susiję su prieiga prie interneto, interneto elektroniniu paštu ir interneto telefonija. 3. Čekijos, Latvijos ir Lenkijos statistinius duomenis reikėtų vertinti atsižvelgiant į 5.1 skirsnyje aprašytą padėtį. Valstybių narių pateikti 2008 m. statistiniai duomenys 7 lentelė. 2008 m. prašymai pateikti saugomus srauto duomenis pagal duomenų senumą | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Suskirstyta informacija nepateikta | 3093 | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Suskirstyta informacija nepateikta | 2821 | Slovakija | Nepateikta | Suomija | 9134 | 1144 | 448 | 214 | 268 | 4008 | Švedija | Nepateikta | Duomenų tipas / Valstybė narė | Fiksuotojo ryšio telefonija | Judriojo ryšio telefonija | Susiję su internetu | Iš viso | Belgija | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Čekija | 4983 (131) | 125040 (2276) | 1537 (83) | 131560 (2490) | Danija | 192 (0) | 3273 (5) | 134 (0) | 3599 (5) | Vokietija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 12684 (931) | Estija | 4114 (1519) | 376 (7) | Nepateikta | 4490 (1526) | Airija | 5317 (16) | 5873 (48) | 2905 (33) | 14095 (97) | Graikija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 584 | Ispanija | 4448 (0) | 40013 (0) | 9117 (0) | 53578 (0) | Prancūzija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 503437 | Italija | Nepateikta | Kipras | 3 (0) | 31 (5) | 0 (0) | 34 (5) | Latvija | 1602 (90) | 14238 (530) | 1052 (76) | 16892 (696) | Lietuva | 765 (72) | 84550 (5657) | Nepateikta | 85315 (5729) | Liuksemburgas | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Malta | 29 (0) | 748 (120) | 92 (13) | 869 (133) | Nyderlandai | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 85000 | Austrija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 3093 | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 2821 | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 4008 | Švedija | Nepateikta | Jungtinė Karalystė | 90747 (0) | 329421 (0) | 50054 (0) | 470222 (0) | Iš viso | 1392281 | 9 lentelė. Prašymai pateikti fiksuotojo ryšio telefonijos srauto duomenis (pagal duomenų senumą), kurie buvo perduoti 2008 m. | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Nepateikta | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Nepateikta | Švedija | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Nepateikta | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Nepateikta | Švedija | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Estija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Liuksemburgas | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Nepateikta | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Nepateikta | Švedija | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovakija | Suskirstyta informacija nepateikta | 5214 | Jungtinė Karalystė | Nepateikta | Duomenų tipas / Valstybė narė | Fiksuotojo ryšio telefonija | Judriojo ryšio telefonija | Susiję su internetu | Iš viso | Belgija | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Čekija | 13843 (934) | 256074 (9141) | 10354 (371) | 280271 (10446) | Danija | 133 (0) | 3771 (10) | 162 (1) | 4066 (11) | Vokietija | Nepateikta | Estija | 6422 (2279) | 902 (21) | 1086 (468) | 8410 (2768) | Airija | 4542 (16) | 5239 (20) | 1502 (56) | 11283 (92) | Graikija | Nepateikta | Ispanija | 5055 (0) | 56133 (0) | 8902 (0) | 70090 (0) | Prancūzija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 514813 | Italija | Nepateikta | Kipras | 0 (0) | 23 (3) | 14 (0) | 40 (3) | Latvija | 1672 (218) | 22796 (102) | 1628 (240) | 26096 (560) | Lietuva | 1321 (0) | 51573 (6237) | 19579 (343) | 72473 (6580) | Liuksemburgas | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Malta | 156 (10) | 3693 (882) | 174 (10) | 4023 (902) | Nyderlandai | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 1048318 | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 1918 (48) | Slovakija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 5214 (157) | Suomija | Pagal duomenų tipą suskirstyta informacija nepateikta | 4070 | Švedija | Nepateikta | Jungtinė Karalystė | Nepateikta | Iš viso | 2051082 (1069885) | 14 lentelė. Prašymai pateikti fiksuotojo ryšio telefonijos duomenis (pagal duomenų senumą), kurie buvo perduoti 2009 m. | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Nepateikta | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Nepateikta | Švedija | Nepateikta | Jungtinė Karalystė | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Nepateikta | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Nepateikta | Švedija | Nepateikta | Jungtinė Karalystė | Nepateikta | Bulgarija | Nepateikta | Italija | Nepateikta | Vengrija | Nepateikta | Austrija | Nepateikta | Lenkija | Nepateikta | Portugalija | Nepateikta | Rumunija | Nepateikta | Slovėnija | Nepateikta | Slovakija | Nepateikta | Suomija | Nepateikta | Švedija | Nepateikta | Jungtinė Karalystė | Nepateikta | Iš viso | 12684 |22945 |3512 |2575 |92 |93 |0 |1 |41902 | | [1] 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/24/EB dėl duomenų, generuojamų arba tvarkomų teikiant viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas arba viešuosius ryšių tinklus, saugojimo ir iš dalies keičianti Direktyvą 2002/58/EB, OL L 105, 2006 4 13, p. 54–63. [2] Tarybos išvados dėl kovos su nusikalstamu elektroninių ryšių naudojimu ir anoniminiu jų naudojimu, 2908-as Teisingumo ir vidaus reikalų tarybos posėdis, Briuselis, 2008 m. lapkričio 27–28 d. [3] Atsakymai paskelbti Komisijos svetainėje http://ec.europa.eu/home-affairs/news/consulting_public/consulting_0008_en.htm. [4] Belgija , Čekija, Kipras, Lietuva, Vengrija, Nyderlandai, Lenkija, Slovėnija, Jungtinė Karalystė. Švedija taip pat pranešė apie kelis konkrečius sunkių nusikaltimų atvejus, kai istoriniai srauto duomenys buvo labai svarbūs norint paskelbti apkaltinamuosius nuosprendžius, nors šalyje nėra nustatytos pareigos saugoti duomenis. [5] Ši ekspertų grupė sukurta Komisijos sprendimu 2008/324/EB, OL L 111, 2008 4 23, p. 11–14. Komisija reguliariai susitinka su grupės ekspertais. Grupės priimti pozicijos dokumentai skelbiami http://ec.europa.eu/justice_home/doc_centre/police/doc_police_intro_en.htm. [6] Darbo grupė asmenų apsaugai tvarkant asmens duomenis įsteigta pagal duomenų apsaugos direktyvos 29 straipsnį (1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo), OL L 281, 1995 11 23, p. 31). [7] Antrą kartą vykdytų jungtinių vykdymo užtikrinimo veiksmų ataskaita Nr. 01/2010 „Telekomunikacijų ir interneto paslaugų teikėjų pareigų, kylančių iš nacionalinių srauto duomenų saugojimą reglamentuojančių teisės aktų, priimtų remiantis E. privatumo direktyvos 2002/58/EB 6 ir 9 straipsniuose ir Duomenų saugojimo direktyvoje 2006/24/EB, kuria iš dalies keičiama E. privatumo direktyva, nustatytais teisiniais pagrindais, laikymasis nacionaliniu lygmeniu“ (Nr. WP 172), 2010 7 13, paskelbta http://ec.europa.eu/justice/policies/privacy/workinggroup/wpdocs/2010_en.htm . [8] 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento Ir Tarybos direktyva dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių), OL L 201, 2002 7 31, p. 0037 – 0047. [9] 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/66/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos telekomunikacijų sektoriuje 14 straipsnio 1 dalis, OL L 24, 1998 1 30, p. 1–8. [10] Direktyvos 11 straipsnyje teigiama: „Direktyvos 2002/58/EB 15 straipsnyje įterpiama ši dalis: „1a. 1 dalis netaikoma duomenims, kuriuos pagal 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2006/24/EB dėl duomenų, generuojamų arba tvarkomų teikiant viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas arba viešuosius ryšių tinklus, saugojimo konkrečiai reikalaujama išsaugoti tos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodytais tikslais.“ [11] 29 straipsnio darbo grupė iškėlė klausimą, ar „(Duomenų saugojimo) direktyva buvo siekiama nukrypti nuo bendros pareigos ištrinti srauto duomenis baigus elektroninį ryšį, ar įpareigoti saugoti visus tuos duomenis, kuriuos duomenų teikėjai jau buvo įgalioti saugoti savo pačių verslo tikslais“. [12] 2009 m. vasario 10 d. ETT sprendimas Airija prieš Parlamentą ir Tarybą , C-301/06, Rink. p. I-00593. [13] Konvencijos dėl elektroninių nusikaltimų 16 straipsnis, http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/185.htm. [14] Šaltinis: Europos Taryba [15] Tai taip pat pripažino Vokietijos Konstitucinis teismas savo sprendime, kuriuo panaikintas Vokietijos įstatymas, kuriuo perkeliama direktyva (žr. 4.9 skirsnį). (2010 m. kovo 2 d. Federalinio Konstitucinio Teismo sprendimas Nr. 1 BvR 256/08, 208 dalis). [16] Dvidešimt penkios valstybės narės, kurios pranešė Komisijai apie direktyvos perkėlimą: Belgija, Bulgarija, Čekija, Danija, Vokietija, Graikija, Estija, Airija, Ispanija, Prancūzija, Italija, Kipras, Latvija, Lietuva, Liuksemburgas, Vengrija, Malta, Nyderlandai, Lenkija, Portugalija, Rumunija, Slovėnija, Slovakija, Suomija ir Jungtinė Karalystė. Belgija pranešė Komisijai, kad perkėlimą užbaigsiančio teisės akto projektas vis dar svarstomas Parlamente. [17] 2009 m. spalio 8 d. Rumunijos Konstitucinio Teismo sprendimas Nr. 1258, 2009 m. lapkričio 23 d. Rumunijos oficialusis leidinys Nr. 789; 2010 m. kovo 2 d. Federalinio Konstitucinio Teismo sprendimas Nr. 1 BvR 256/08, 2011 m. balandžio 1 d. Oficialusis leidinys, kovo 22 d. Konstitucinio Teismo sprendimas dėl Akto Nr. 127/2005 Rink. dėl elektroninių ryšių, iš dalies keičiančio tam tikrus susijusius teisės aktus, su pakeitimais 97 skirsnio 3 ir 4 dalių nuostatų ir Dekreto Nr. 485/2005 Rink. dėl duomenų saugojimo ir perdavimo kompetentingoms institucijoms. [18] 2005 m. birželio 13 d. Įstatymo dėl elektroninių ryšių 126 straipsnio 1 dalis. [19] 2010 m. Įstatymo dėl elektroninių ryšių (iš dalies pakeisto) 250a straipsnio 2 dalis. [20] Duomenų saugojimo potvarkio 1 straipsnis. [21] Baudžiamojo proceso kodekso 110 skirsnio 1 dalis. [22] 2011 m. Ryšių (duomenų saugojimo) akto 6 straipsnis. [23] Tokie nusikaltimai apibrėžti Įstatymo Nr. 2225/1994 4 straipsnyje; Įstatymo Nr. 3917/2011 1 straipsnyje. [24] Įstatymo Nr. 25/2007 1 straipsnio 1 dalis. [25] Aktai, kuriais reglamentuojamas saugomų duomenų naudojimas atitinkamai nusikalstamų veikų, terorizmo prevencijos tikslais ir siekiant apsaugoti intelektinę nuosavybę: Pašto paslaugų ir elektroninių ryšių kodekso L.34-1 straipsnio II dalis, 2006 m. sausio 23 d. Įstatymas Nr. 2006-64 ir 2009 m. birželio 12 d. Įstatymas Nr. 2009-669. [26] Duomenų apsaugos kodekso 132 straipsnio 1 dalis. [27] Įstatymo Nr. 183(I)/2007 4 straipsnio 1 dalis. [28] Elektroninių ryšių įstatymo 71 straipsnio 1 dalis. [29] Įstatymo Nr. X-1835 65 straipsnis. [30] 2010 m. liepos 24 d. Įstatymo 1 straipsnio 1 dalis. [31] Bendras duomenų saugojimo tikslas – Akto Nr. C/2003, iš dalies pakeisto Aktu Nr. CLXXIV/2007, 159/A straipsnis; policijos prieigos tikslas – Akto Nr. XXXIV/1994 68 straipsnis; Nacionalinės muitinės ir mokesčių įstaigos prieigos