C 525/1

KOMISIJOS PRANEŠIMAS

Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių aiškinimo ir taikymo gairės

(Tekstas svarbus EEE)

(2021/C 525/01)

TURINYS

ĮVADAS 5

1. Taikymo sritis 6

1.1. Sąvokos „prekiautojas“ ir „vartotojas“ 6

1.2. Sutarties sąvoka 7

1.3. Sutartys, kurioms taikoma Direktyva 8

1.4. Mišrios sutartys 9

1.5. Skirtumas tarp skaitmeninių paslaugų ir internetinio skaitmeninio turinio 10

1.6. Sutartys, pagal kurias reikia mokėti tam tikrą mokestį, ir sutartys, pagal kurias vartotojas pateikia asmens duomenis 12

1.6.1. Sutartys, pagal kurias reikia mokėti tam tikrą mokestį 12

1.6.2. Sutartys, kuriose vartotojas pateikia asmens duomenis 13

1.7. Sutartys, kurioms Direktyva netaikoma 14

1.7.1. Nuomos sutartys ir pastatų sutartys 14

1.7.2. Kelionės paslaugų paketai 15

1.7.3. Valstybės tarnautojo sudarytos sutartys 16

1.7.4. Sutartys dėl prekių, skirtų vartoti iš karto 16

1.7.5. Keleivinis transportas 16

1.7.6. Automatizuota prekyba 17

1.7.7. Tam tikros su elektroniniais ryšiais susijusios sutartys 17

1.8. Galimybė taikyti išimtį ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims, kurių vertė nedidelė 18

1.9. Viešiesiems aukcionams taikomos taisyklės 19

2. Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys 19

2.1. Sutartys, sudaromos ne prekiautojo prekybai skirtose patalpose 19

2.2. Sutartys, sudarytos kreipusis į vartotoją ne prekybai skirtose patalpose 20

2.3. Per prekiautojo organizuotą ekskursiją sudarytos sutartys 21

3. Vartotojams skirta informacija 22

3.1. Bendrieji reikalavimai 22

3.1.1. Įžanga 22

3.1.2. Informacijos aiškumas ir nuoroda į NKVD 22

3.1.3. Informacija, kuri yra akivaizdi iš konteksto 23

3.1.4. Kituose ES teisės aktuose nustatyti reikalavimai teikti informaciją 23

3.1.5. Papildomų informacijos reikalavimų nustatymas 24

3.1.6. Kasdieniniams sandoriams taikoma išimtis 25

3.1.7. Iki sutarties sudarymo pateiktos informacijos nekintamas pobūdis 25

3.1.8. Papildomi kalbos reikalavimai 25

3.1.9. Prievolė įrodyti 26

3.2. Bendrieji reikalavimai dėl prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių ir nuotolinės prekybos bei ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių 26

3.2.1. Pagrindinės ypatybės 26

3.2.2. Prekiautojo tapatybė ir kontaktiniai duomenys 27

3.2.3. Kaina 30

3.2.4. Pristatymas ir sutarties vykdymas 31

3.2.5. Mokėjimo tvarka 32

3.2.6. Garantijos ir garantinis aptarnavimas 32

3.2.7. Sutarties trukmė ir nutraukimas 34

3.2.8. Funkcinės savybės, suderinamumas ir sąveikumas 34

3.3. Papildomi ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims ir nuotolinės prekybos sutartims taikomi reikalavimai 36

3.3.1. Individualizuota kaina 36

3.3.2. Naudojimosi nuotolinio ryšio priemonėmis išlaidos 36

3.3.3. Išankstiniai mokėjimai ir finansinės garantijos 37

3.3.4. Neteisminė žalos atlyginimo tvarka 37

3.4. Papildomi elektroninėms prekyvietėms taikomi reikalavimai 38

3.4.1. Reitingavimo kriterijai 38

3.4.2. Kitos sutarties šalies statusas 40

3.4.3. Informacija apie ES vartotojų apsaugos teisės netaikymą 40

3.4.4. Atsakomybės už sutartį paskirstymas 41

3.4.5. Galimybė nustatyti papildomus informacijos reikalavimus 41

4. Konkretūs nuotolinės prekybos sutartims taikomi reikalavimai 42

4.1. Nuotolinės prekybos sutarties apibrėžtis 42

4.2. Iki sutarties sudarymo pateikiama informacija 43

4.2.1. Informacija, kuri turi būti pateikiama prieš pat pateikiant užsakymą 43

4.2.2. Užsakymo patvirtinimo mygtukas 44

4.2.3. Informacija apie pristatymo apribojimus ir mokėjimo būdus 44

4.2.4. Sutartys, sudaromos naudojant nuotolinės komunikacijos priemones, dėl kurių nėra pakankamai vietos ar laiko informacijai pateikti 45

4.3. Telefonu sudaromos sutartys 46

4.4. Sutarties patvirtinimas 47

5. Teisė atsisakyti sutarties 49

5.1. Laikotarpio, kuriuo suteikiama teisė atsisakyti sutarties, apskaičiavimas 49

5.1.1. Įžanga 49

5.1.2. Sutarties atsisakymo laikotarpio pradžia 50

5.2. Informacija apie teisę atsisakyti sutarties 51

5.3. Naudojimasis teise atsisakyti sutarties 52

5.4. Sutarties atsisakymo pasekmės duomenų atžvilgiu 53

5.5. Teisė atsisakyti sutarties dėl prekių 54

5.5.1. Kelios prekės arba prekės su trūkumais 54

5.5.2. Prekių grąžinimas 54

5.5.3. Vartotojo sumokėtų sumų grąžinimas 55

5.5.4. Vartotojo atsakomybė už netinkamus veiksmus su prekėmis 56

5.5.5. Su prekių grąžinimu prekiautojui susijusi rizika 58

5.6. Teisė atsisakyti paslaugų ir komunalinių paslaugų sutarčių 58

5.6.1. Vartotojo sutikimas, kad paslaugos būtų teikiamos iškart 58

5.6.2. Vartotojo pareiga atlyginti už suteiktas paslaugas 60

5.7. Teisė atsisakyti internetinio skaitmeninio turinio sutarčių 61

5.8. Neinformavimo apie teisę atsisakyti sutarties pasekmės 62

5.8.1. Pasekmės prekių atveju 63

5.8.2. Pasekmės paslaugų ir komunalinių paslaugų atvejais 63

5.8.3. Pasekmės internetinio skaitmeninio turinio atveju 64

5.9. Sutarties nutraukimas pasinaudojus teise jos atsisakyti 64

5.10. Papildomos sutartys 65

5.11. Teisės atsisakyti sutarties išimtys 65

5.11.1. Prekės ar paslaugos, kurių kaina priklauso nuo finansų rinkos svyravimų 65

5.11.2. Pagal vartotojo nurodytas specifikacijas pagamintos arba jo asmeninėms reikmėms aiškiai pritaikytos prekės 66

5.11.3. Greitai gendančios arba trumpos galiojimo trukmės prekės 67

5.11.4. Dėl sveikatos apsaugos priežasčių sandariai supakuotos prekės 67

5.11.5. Prekės, kurios neatskiriamai susimaišo su kitais daiktais 68

5.11.6. Sutartys, kuriose nustatyta konkreti paslaugų teikimo data ar laikotarpis 68

5.11.7. Vartotojo paprašytas remontas 69

5.12. Reglamentavimo galimybės nepageidaujamo lankymosi ar ekskursijų atveju 69

5.12.1. Įžanga 69

5.12.2. Laikotarpio, kuriuo suteikiama teisė atsisakyti sutarties, pratęsimas 70

5.12.3. Nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo teisės atsisakyti sutarties išimčių 71

6. Pristatymas 71

7. Rizikos perdavimas 72

8. Mokesčiai už mokėjimo priemonių naudojimą 73

8.1. Įžanga 73

8.2. Mokesčių apibrėžtis 73

8.3. Prekiautojo patiriamų išlaidų apibrėžtis 74

8.3.1. Prekybininko aptarnavimo mokestis ir kitos tiesioginės išlaidos 74

8.3.2. Bendrosios verslo valdymo išlaidos 74

8.3.3. Tinkamos išlaidos, dėl kurių galima pagrįstai taikyti mokestį už naudojimąsi mokėjimo priemone 74

8.4. Mokėjimai grynaisiais pinigais užsienio valiuta 75

9. Bendravimas telefonu 76

10. Papildomi mokėjimai 77

11. Vykdymo užtikrinimas 77

11.1. Viešasis ir privatusis vykdymo užtikrinimas 77

11.2. Taikymas trečiųjų šalių prekiautojams 78

11.3. Sankcijos 79

11.3.1. Sankcijų skyrimo kriterijai 79

11.3.2. Sankcijos BVAS reglamentu suderintų vykdymo veiksmų kontekste 80

PRIEDAS 82

ĮVADAS

Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES (1) dėl vartotojų teisių (toliau – VTD arba Direktyva) tikslas – visoje ES pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir taip prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo suderinant tam tikrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų aspektus, susijusius su vartotojų ir prekiautojų sudarytomis sutartimis (2).

Šio rekomendacinio pranešimo (toliau – pranešimas) tikslas – padėti veiksmingai taikyti Direktyvą. Pranešimu taip pat siekiama, kad visos suinteresuotosios šalys, pavyzdžiui, vartotojai, įmonės, valstybių narių valdžios institucijos, įskaitant nacionalinius teismus, ir praktikuojantys teisininkai visoje ES būtų geriau informuoti apie Direktyvą. Jis apima Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/2161 (3) padarytus pakeitimus, susijusius su geresniu Sąjungos vartotojų apsaugos taisyklių (jos bus pradėtos taikyti nuo 2022 m. gegužės 28 d.) vykdymo užtikrinimu ir modernizavimu. Atitinkamai, šiame rekomendaciniame dokumente aptariamos ir taisyklės, kurios šio pranešimo paskelbimo dieną dar nebuvo taikomos. Aktualios dalys ir punktai yra aiškiai nurodyti.

Šiame pranešime atspindėta su Direktyva susijusi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau – ESTT arba Teismas) praktika nuo Direktyvos taikymo pradžios 2014 m. birželio 13 d. Nuo šios Direktyvos taikymo pradžios ja pakeista Tarybos direktyva 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose (4), ir Europos Parlamento ir Tarybos Direktyva 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (5). VTD paliktos kai kurios ankstesnių Direktyvų 85/577/EEB ir 97/7/EB nuostatos. Todėl šiame dokumente, jei taikoma, taip pat nurodoma atitinkama su tų direktyvų aiškinimu susijusi Teismo praktika.

Pranešime neanalizuojamas Direktyvos taikymas atskirose valstybėse narėse, įskaitant nacionalinių teismų ir kitų kompetentingų institucijų sprendimus. Be skirtingų valstybių narių turimų informacijos šaltinių, informacija apie teisės nuostatas, kuriomis Direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, teismų praktiką ir teisinę literatūrą paskelbta vartotojų teisės duomenų bazėje, kuri prieinama Europos e. teisingumo portale (6).

Šis pranešimas skirtas ES valstybėms narėms, Islandijai, Lichtenšteinui ir Norvegijai – šalims, pasirašiusioms Europos ekonominės erdvės (7) (EEE) susitarimą. Todėl, kai jame minima ES, Sąjunga arba bendroji rinka, reikėtų suprasti, kad turima omenyje EEE arba EEE rinka.

Tai yra rekomendacinis dokumentas, nes teisinę galią turi tik pačių ES teisės aktų tekstai. Bet koks autoritetingas įstatymo aiškinimas turi būti grindžiamas Direktyvos tekstu ir tiesiogiai grindžiamas Teismo sprendimais. Šiame pranešime atsižvelgiama į Teismo sprendimus, paskelbtus iki 2021 m. spalio mėn., ir jis negali iš anksto nulemti tolesnių Teismo praktikos pokyčių.

Šiame pranešime išreikštas požiūris negali iš anksto nulemti Europos Komisijos pozicijos būsimose Teisingumo Teismo bylose. Šiame pranešime pateikta informacija yra bendro pobūdžio ir nėra skirta konkretiems asmenims ar subjektams. Nei Europos Komisija, nei joks asmuo, veikiantis Komisijos vardu, nėra atsakingas už tai, kaip toliau nurodyta informacija gali būti panaudota.

Kadangi pranešime atspindėta jo rengimo metu buvusi padėtis, pateiktos gairės vėliau gali būti keičiamos.

1. Taikymo sritis

1.1. Sąvokos „prekiautojas“ ir „vartotojas“

Kaip nustatyta 1 straipsnyje, VTD taikoma vartotojų ir prekiautojų sudarytoms sutartims. Todėl tam, kad sutartis būtų reglamentuojama pagal Direktyvą, būtina nustatyti, kad viena jos šalis yra prekiautojas, kaip apibrėžta 2 straipsnio 2 dalyje, o kita – vartotojas, kaip apibrėžta 2 straipsnio 1 dalyje.

Pagal 2 straipsnio 1 dalį vartotojas yra kiekvienas fizinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba, amatu ar profesija. Iš šios nuostatos matyti, kad tam, kad asmuo patektų į šios sąvokos taikymo sritį, turi būti įvykdytos dvi bendrai vertinamos sąlygos: i) asmuo yra fizinis asmuo ir ii) asmuo veikia su jo profesija nesusijusiais tikslais.

Kaip paaiškinta 13 konstatuojamojoje dalyje, valstybės narės gali išlaikyti arba priimti nacionalinės teisės aktus, atitinkančius Direktyvos nuostatas dėl sutarčių, kurioms Direktyva netaikoma, pavyzdžiui, taikydamos nacionalines taisykles ir fiziniams asmenims, kurie nėra vartotojai, kaip apibrėžta 2 straipsnio 1 dalyje, arba juridiniams asmenims, pavyzdžiui, nevyriausybinėms organizacijoms, startuoliams ar mažoms ir vidutinėms įmonėms.

Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas byloje C-329/19 Condominio di Milano (8) patvirtino, kad sąvoka „vartotojas“ gali būti išplėsta pagal nacionalinę teismų praktiką taip, kad su ja susijusios apsauginės taisyklės būtų taikomos ir prekiautojo ir teisės subjekto, kuris pagal Italijos teisę nėra fizinis asmuo, pavyzdžiui, condominio (bendrasavininkių asociacijos) sutarčiai.

Be to, Teismas nusprendė, kad sąvoka „vartotojas“ reiškia asmenį, kuris nevykdo komercinės ar prekybos veiklos (9). Šis antrasis kriterijus turėtų būti aiškinamas atsižvelgiant į 17 konstatuojamąją dalį, kurioje pateikiamas vyraujančių tikslų apibūdinimas: „<…>tuo atveju, jeigu sudaroma dvigubos paskirties sutartis iš dalies asmens verslo ir iš dalies ne verslo tikslais ir jeigu atsižvelgiant į bendras sutarties sąlygas verslo tikslai nevyrauja, atitinkamas asmuo taip pat turėtų būti laikomas vartotoju“.

Taigi, fizinis asmuo, kuris pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, veikia ne savo verslo, prekybos, amato ar profesijos tikslais, taip pat patenka į vartotojo apibrėžties taikymo sritį. Toks klasifikavimas turėtų būti grindžiamas kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybių vertinimu (10).

Prekiautojas 2 straipsnio 2 dalyje apibrėžiamas kaip fizinis arba juridinis asmuo, kuris veikia siekdamas tikslų, susijusių su jo verslu, prekyba, amatu ar profesija, arba veikia prekiautojo vardu arba jo naudai. Prekiautojais gali būti laikomi ne tik privačiai, bet ir valstybės valdomi asmenys.

Byloje C-105/17 Kamenova (11) Teismas pažymėjo, kad prekiautojo sąvoka tiek VTD, tiek Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2005/29/EB dėl nesąžiningos komercinės veiklos (12) (toliau – NKVD) apibrėžta beveik identiškai, todėl turi būti aiškinama vienodai. Remdamasis pagal NKVD suformuota teismų praktika, Teismas prekiautojo sąvoką aiškino plačiai, laikydamas, kad ji turi būti apibrėžiama atsižvelgiant į susijusią, bet visiškai priešingą vartotojo sąvoką. Prekiautojo atžvilgiu vartotojas yra nepalankesnėje padėtyje, todėl jis turi būti laikomas mažiau informuotu, ekonomiškai silpnesniu ir teisiškai mažiau patyrusiu nei kita sutarties šalis. Kad asmenį būtų galima laikyti prekiautoju, reikia įvertinti kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes ir atsižvelgti į šiuos orientacinius kriterijus:

i) ar pardavimas buvo vykdomas organizuotai;

ii) ar pardavimas buvo skirtas pelnui gauti;

iii) ar pardavėjas turėjo techninės informacijos ir žinių, susijusių su jo siūlomais parduoti gaminiais, kurių vartotojas nebūtinai turėjo, todėl pardavėjas buvo palankesnėje padėtyje nei vartotojas;

iv) ar pardavėjo teisinis statusas buvo toks, pagal kurį jis galėjo vykdyti komercinę veiklą;

v) kiek pardavimas buvo susijęs su pardavėjo komercine ar profesine veikla;

vi) ar pardavėjas buvo PVM mokėtojas;

vii) ar pardavėjas, veikdamas konkretaus prekiautojo vardu, savo vardu arba per kitą jo vardu ir naudai veikiantį asmenį, gavo atlygį ar paskatą;

viii) ar pardavėjas pirko naujas ar naudotas prekes, siekdamas jas perparduoti, ir tai buvo jo įprasta, dažna ir (arba) vienu metu su įprasta komercine ar verslo veikla vykdoma veikla;

ix) ar visos parduodamos prekės buvo tos pačios rūšies ar tokios pačios vertės ir

x) ar pasiūlyme buvo nurodyta tik keletas prekių.

ESTT pabrėžė, kad šie kriterijai nėra baigtiniai ir išskirtiniai, ir iš esmės vieno ar kelių kriterijų tenkinimas nėra pakankamas, kad asmuo galėtų būti laikomas prekiautoju. Vien fakto, kad pardavimu siekiama gauti pelno arba kad fizinis asmuo vienu metu interneto platformoje skelbia įvairius naujų ir naudotų prekių pasiūlymus, nepakanka, kad toks asmuo galėtų būti laikomas prekiautoju (13).

Tais atvejais, kai dalyvauja tarpininkas (pavyzdžiui, elektroninė prekyvietė) arba kitam prekiautojui atstovaujantis prekiautojas, šie skirtingi prekiautojai turėtų vartotojui aiškiai nurodyti, kuris prekiautojas yra sutarties su vartotojo šalis, ir kokie yra atitinkami skirtingų prekiautojų vaidmenys ir atsakomybės sritys. Šis klausimas išsamiau aptariamas 3.2.2.1 skirsnyje.

Šiuo atžvilgiu Direktyva (ES) 2019/2161 buvo iš dalies pakeista VTD, nustatant reikalavimą, kad elektroninių prekyviečių teikėjai turi informuoti vartotoją, ar trečiosios šalies tiekėjas veikia kaip prekiautojas, ar ne kaip prekiautojas (tos pačios grupės vartotojas), remiantis trečiosios šalies tiekėjo elektroninės prekyvietės teikėjui pateikta deklaracija. Elektroninių prekyviečių informacijos reikalavimai nagrinėjami 3.4.2 skirsnyje.

1.2. Sutarties sąvoka

Direktyvos taikymą lemiantis veiksnys yra pasiūlymas sudaryti prekiautojo ir vartotojo sutartį. Direktyvoje sutarties sąvoka neapibrėžiama ir nenustatomos aplinkybės, kada sutartis, kuriai taikoma Direktyva, laikoma sudaryta. Ar teisiniai santykiai laikomi sutartimi, turi įvertinti atitinkamos valstybės narės nacionaliniai teismai ir vykdomosios institucijos. 3 straipsnio 5 dalyje nustatyta:

3 straipsnis 5. Šia direktyva nedaroma įtaka nacionalinei bendrajai sutarčių teisei, pavyzdžiui, sutarties galiojimą, sudarymą arba poveikį reglamentuojančioms taisyklėms, tiek kiek bendrosios sutarčių teisės aspektai nėra reglamentuojami šia direktyva.

Pavyzdžiui, Direktyva nepažeidžia nacionalinės sutarčių teisės taisyklių dėl vieno vartotojo sutartinių teisių ir pareigų perdavimo kitam.

Pažymėtina, kad viena sutartis gali apimti kelis elementus – tiek prekes, tiek skaitmeninio turinio elementus. Pavyzdžiui, įvairus skaitmeninis turinys gali būti tiekiamas pagal vieną abonentinę sutartį, priklausomai nuo jos sąlygų. Jeigu tai numatyta abonentinėje sutartyje, kiekvienas kartas, kai pagal tokią sutartį atskirai pateikiamas tam tikras skaitmeninis turinys, nėra laikomas nauja sutartimi pagal Direktyvą.

Byloje C-922/19 Stichting Waternet (14) Teismas nagrinėjo klausimą, ar nuolatinis vandens tiekimas į būstą, kai pasikeičia jo gyventojai, be aiškaus naujųjų gyventojų prašymo laikomas prekyba neužsakytomis prekėmis ar paslaugomis pagal NKVD I priedo 29 punktą (juodasis sąrašas), todėl vartotojas turi teisę nemokėti už tokį tiekimą pagal VTD 27 straipsnį. Byloje, inter alia, reikėjo nustatyti, ar gali būti laikoma, kad sutartis tarp vandens tiekimo bendrovės ir vartotojo buvo sudaryta, jeigu nebuvo pateiktas aiškus vartotojo sutikimas.

Teismas pripažino, kad tiekiant vandenį ne visada gali būti reikalinga sudaryta sutartis. Taip pat gali būti, kad atitinkamo tiekėjo ir vartotojo teisiniai santykiai yra visiškai reglamentuojami pagal nacionalinės teisės aktus, susijusius su [tokio] prekiautojo vandens tiekimu ir su dėl tokio tiekimo patiriamomis ir vartotojo apmokėtinomis išlaidomis (15).

Tokiu atveju, jeigu nėra sutarties, tiekėjo ir vartotojo santykiams Direktyva nebūtų taikoma. Visais atvejais lemiamas veiksnys yra tai, ar atitinkami santykiai laikomi sutartimi pagal taikomą nacionalinę teisę.

1.3. Sutartys, kurioms taikoma Direktyva

Direktyva reglamentuojami tam tikri prekiautojo ir vartotojo sudaromų sutarčių aspektai. Pirma, skirtingos sutartys skirstomos pagal jų sudarymo aplinkybes:

1) ne prekiautojo prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys (ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys);

2) naudojantis bet kuria nuotolinio ryšio priemone (internetu, įskaitant elektronines prekyvietes, telefonu ir pan.) sudarytos sutartys (nuotolinės prekybos sutartys) ir

3) ne nuotolinės prekybos ir ne ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys (paprastai tai yra įprastose fizinėse parduotuvėse sudarytos sutartys, toliau – prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys).

Direktyvoje sutartys toliau skirstomos į šias rūšis pagal jų dalyką:

1) pirkimo–pardavimo sutartys;

2) paslaugų sutartys, įskaitant skaitmeninių paslaugų sutartis;

3) fizinėje laikmenoje neįrašyto skaitmeninio turinio pateikimo sutartys (internetinio skaitmeninio turinio sutartys) ir

4) vandens, dujų arba elektros energijos tiekimo, jeigu nėra parduodamas ribotas jų tūris arba nustatytas kiekis, arba centralizuoto šilumos tiekimo sutartys (komunalinių paslaugų teikimo sutartys).

Pirkimo–pardavimo sutartys ir paslaugų sutartys apibrėžtos Direktyvos 2 straipsnio 5 ir 6 dalyse. Internetinio skaitmeninio turinio ir komunalinių paslaugų teikimo sutartys nėra aiškiai apibrėžtos, tačiau 19 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad Direktyvoje jos nelaikomos nei pirkimo–pardavimo, nei paslaugų sutartimis.

Nors daugelis Direktyvos nuostatų bendrai taikomos visų keturių rūšių sutartims, yra taisyklių, kurios taikomos tik konkrečios rūšies sutartims. Visų pirma, įvairioms sutartims (žr. 9 straipsnį) taikomos skirtingos taisyklės dėl laikotarpio, kuriuo galima pasinaudoti teise atsisakyti sutarties, nustatymo (taip pat žr. 5 skirsnį dėl teisės atsisakyti sutarties).

19 konstatuojamojoje dalyje taip pat paaiškinama, kad Direktyvoje fizinėje laikmenoje įrašytas skaitmeninis turinys laikomas preke. Joje kaip pavyzdys nurodomas kompaktiniame diske (CD) arba skaitmeniniame vaizdo diske (DVD) įrašytas skaitmeninis turinys, tačiau tokia pati nuostata taikoma ir kitų operatorių arba išmaniajame įrenginyje teikiamam skaitmeniniam turiniui, pavyzdžiui, žaidimų konsolėje, kurioje yra iš anksto įrašyti žaidimai. Nepriklausomai nuo fizinės laikmenos tipo (16), tokio skaitmeninio turinio sutarčiai taikomos VTD taisyklės dėl pardavimo sutartyse numatomos teisės atsisakyti sutarties (17).

Kadangi pirkimo–pardavimo sutarties apibrėžtyje (žr. toliau) minimas prekiautojo prekių nuosavybės teisių perdavimas vartotojui (t. y. įmonių ir vartotojų sutartys), Direktyva netaikoma sutartims, pagal kurias vartotojas perduoda prekiautojui prekes, pavyzdžiui, naudotą automobilį ar juvelyrinius papuošalus.

1.4. Mišrios sutartys

2 straipsnis 5) pirkimo–pardavimo sutartis – sutartis, pagal kurią prekiautojas perduoda ar įsipareigoja perduoti prekių nuosavybės teises vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už jas kainą, įskaitant sutartis, kurių dalykas gali būti ir prekės, ir paslaugos; 6) paslaugų sutartis – sutartis, išskyrus pirkimo–pardavimo sutartį, pagal kurią prekiautojas suteikia ar įsipareigoja suteikti paslaugą, įskaitant skaitmeninę paslaugą, vartotojui.

Daugelis prekiautojų ir vartotojų sudaromų sutarčių, kurioms taikoma Direktyva, praktikoje turi ir paslaugoms, ir prekėms būdingų elementų. Šiais atvejais yra svarbi 2 straipsnio 5 dalyje pateiktos apibrėžties paskutinė dalis, nes joje pirkimo–pardavimo sutartis apibūdinta ir kaip sutartis, kurios dalykas gali būti ir prekės, ir paslaugos.

Pagal 2 straipsnio 5 dalyje pateiktą apibrėžtį, kriterijus, pagal kurį nustatoma, kad sutartis yra pirkimo–pardavimo sutartis, yra prekių nuosavybės teisių perdavimas vartotojui. Tad jeigu sutarties pagrindinis tikslas yra perduoti tam tikrų prekių nuosavybės teises, ją reikėtų laikyti pirkimo–pardavimo sutartimi, net jeigu joje numatyta, kad pardavėjas teiks ir susijusias, kaip antai įrengimo, techninės priežiūros ar kitokio tvarkymo, paslaugas, nepriklausomai nuo santykinės prekių ir paslaugų vertės.

Sutarčių, į kurias įtraukiamos tiek prekės, tiek paslaugos ir kurias dėl jų pagrindinio tikslo paprastai reikėtų laikyti pirkimo–pardavimo sutartimis, pavyzdžiai:

— naujo virtuvės baldų komplekto pirkimas, įskaitant jo įrengimą vartotojo bute,

— konkrečių pastato konstrukcijos elementų, pavyzdžiui, langų ir durų, pirkimas, įskaitant jų įrengimą vartotojo name,

— naujo išmaniojo telefono pirkimas kartu su elektroninių ryšių paslaugos užsakymu.

Ir priešingai, jeigu konkrečių prekių nuosavybės teisių perdavimas nėra mišrios sutarties pagrindinis tikslas, tos sutarties nereikėtų laikyti pirkimo–pardavimo sutartimi.

Sutarčių, į kurias įtraukiamos tiek paslaugos, tiek prekės ir kurias dėl jų pagrindinio tikslo reikėtų laikyti paslaugų sutartimis, pavyzdžiai:

— priestato remonto, renovacijos ir statybos sutartis (žr. 26 konstatuojamąją dalį),

— sutartis dėl dalyvavimo paskaitoje, kurios dalyviams taip pat duodami rašikliai ir aplankai,

— sutartis dėl mokymo kurso, kurio kiekvienam dalyviui taip pat duodamas vadovėlis.

Šį aiškinimą patvirtina nusistovėjusi ESTT praktika dėl laisvo prekių judėjimo ir laisvės teikti paslaugas, kuri tebėra svarbi ir taikant šią Direktyvą.

Pavyzdžiui, byloje C-20/03 Marcel Burmanjer Teismas nusprendė, kad ekonominę veiklą reikėtų nagrinėti atsižvelgiant tik į laisvą prekių judėjimą arba laisvę teikti paslaugas, jeigu viena iš šių laisvių „yra papildoma kitos atžvilgiu ir gali būti su ja susieta“ (18).

Tai taip pat reiškia, kad mišrią sutartį reikėtų laikyti pirkimo–pardavimo sutartimi, jeigu iš žinomų faktų galima spręsti, kad tikrasis jos tikslas yra perduoti prekių nuosavybės teises.

— Pavyzdžiui, jeigu vadovėlio pardavimas buvo itin svarbi prekiautojo mokymo kurso pasiūlymo dalis ir tam skirta daug dėmesio sutarties šalims palaikant ryšius, taip pat jeigu šio vadovėlio santykinė vertė, palyginti su visa mokymo kaina, yra didelė, pagal Direktyvą tokią sutartį galima laikyti pirkimo–pardavimo sutartimi, o ne paslaugų sutartimi.

Kita vertus, net jeigu pagal mišrią sutartį gaunamas apčiuopiamas rezultatas, ji turėtų būti laikoma paslaugų sutartimi tol, kol sutarties dalykas yra intelektinė arba kvalifikuota paslauga, o vėliau pateikiamas rezultatas yra tik papildoma funkcija (19).

— Pavyzdžiui, namo projektavimo sutartis su architektu ir sutartis su advokatu dėl ieškinio parengimo ir pateikimo yra paslaugų sutartys, net jeigu pabaigoje pasiekiamas apčiuopiamas rezultatas (pavyzdžiui, statybos projektas, pretenzija ar pareiškimas). Analogiškai, sutartis su dailininku, pagal kurią jis turi nutapyti paveikslą, ir sutartis su fotografu dėl vestuvių fotosesijos yra paslaugų sutartys.

Trumpai tariant, kiekvieną mišrią sutartį reikėtų klasifikuoti pagal tai, koks yra jos tikrasis pagrindinis tikslas. Tai, kad sutartyje gali būti numatyta galimybė sudaryti vėlesnius susitarimus, neturėtų iš esmės pakeisti jos savybių. Pavyzdžiui:

— jeigu prekių nuomos sutartyje numatyta tik galimybė, o ne pareiga, perduoti nuosavybės teises, pagal Direktyvą ją reikėtų laikyti paslaugų sutartimi.

Nuo to, ar sutartis laikoma pirkimo–pardavimo, ar paslaugų sutartimi, priklauso, kaip apskaičiuojamas jos atsisakymo laikotarpis (9 straipsnis). Paslaugų sutarčių atveju sutarties atsisakymo laikotarpis trunka 14 dienų nuo tos dienos, kai ji sudaryta. Pardavimo sutarčių atveju atsisakymo laikotarpis pradedamas skaičiuoti tik nuo prekių gavimo. Be to, kai kurios Direktyvos nuostatos, kaip antai 18 ir 20 straipsniai dėl pristatymo ir rizikos perdavimo, taikomos tik pirkimo–pardavimo sutartims.

Į tą pačią pirkimo–pardavimo arba paslaugų sutartį gali būti įtrauktos ir tokios paslaugos, kurios nėra nereglamentuojamos pagal Direktyvą. Pavyzdžiui, pagal pirkimo–pardavimo arba paslaugų sutartį gali būti įmanoma sumokėti kainą dalimis, kartu mokant nustatytos normos palūkanas. Tokiai sutarčiai taip pat būtų taikomos konkrečios taisyklės, kuriomis reglamentuojamos vartotojams skirtos finansines paslaugos (20). Analogiškai taikomos Direktyvos 15 straipsnio taisyklės dėl papildomų sutarčių (žr. 5.10 skirsnį).

1.5. Skirtumas tarp skaitmeninių paslaugų ir internetinio skaitmeninio turinio

Direktyvoje (ES) 2019/2161 paaiškinta, kad VTD paslaugų sutarties apibrėžtis apima ir skaitmeninių paslaugų sutartis (žr. apibrėžtį ankstesniame skirsnyje). Be to, Direktyvos (ES) 2019/2161 2 straipsnio 16 dalyje buvo pateikta skaitmeninės paslaugos apibrėžtis, kurioje nurodyta Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2019/770 dėl skaitmeninio turinio (21) (STD) 2 straipsnio 2 punkte nustatyta jos apibrėžtis.

Skaitmeninio turinio direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

2 straipsnis 1) skaitmeninis turinys – tai skaitmenine forma sukurti ir pateikti duomenys; 2) skaitmeninė paslauga – tai: a) paslauga, kuria vartotojui sudaromos sąlygos skaitmenine forma kurti, tvarkyti, saugoti duomenis arba turėti prieigą prie jų, arba b) paslauga, leidžianti skaitmenine forma dalytis duomenimis, kuriuos įkėlė arba sukūrė vartotojas ar kiti tos paslaugos naudotojai, arba kitaip su tais duomenimis sąveikauti;

STD 19 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad „siekiant atsižvelgti į sparčius technologinius pokyčius ir užtikrinti, kad skaitmeninio turinio ar skaitmeninės paslaugos sąvoka būtų pritaikyta atsižvelgiant į ateities iššūkius, ši direktyva turėtų apimti, inter alia, kompiuterines programas, taikomąsias programas, vaizdo rinkmenas, garso rinkmenas, muzikos rinkmenas, skaitmeninius žaidimus, e. knygas ar kitus e. leidinius, taip pat skaitmenines paslaugas, <…>, įskaitant programinę įrangą kaip paslaugą , pavyzdžiui, dalijimąsi vaizdo ir garso rinkmenomis ir kitą failų prieglobą, tekstų tvarkymą arba žaidimus debesijos kompiuterijos aplinkoje ir socialiniuose tinkluose“. Pažymėtina, kad nors antrasis pavyzdžių rinkinys aiškiai priskiriamas skaitmeninių paslaugų kategorijai, pirmojo pavyzdžių rinkinio priskyrimas skaitmeniniam turiniui ar paslaugoms priklauso nuo perdavimo ar prieigos būdo, taip pat nuo kitų verslo modelio ypatumų.

Direktyvos (ES) 2019/2161 30 konstatuojamojoje dalyje pateikiamos papildomos gairės, kaip atskirti internetinio skaitmeninio turinio sutartis nuo skaitmeninių paslaugų sutarčių. Visų pirma „ [s]kaitmeninės paslaugos yra, pavyzdžiui, dalijimosi vaizdo ir garso rinkmenomis paslaugos ir kitų rinkmenų priegloba, tekstų tvarkymas arba žaidimai, siūlomi debesijos kompiuterijos aplinkoje, debesijos duomenų saugykla, žiniatinklio paštas, socialinės medijos ir debesijos taikomosios programos“. Ir priešingai, „[d]augeliui <…> [internetinio] skaitmeninio turinio teikimo sutarčių būdingas vienkartinio teikimo veiksmas , kai prekiautojas pateikia vartotojui tam tikrą skaitmeninį turinį, pavyzdžiui, konkrečias muzikos ar vaizdo rinkmenas.“

Atitinkamai, skaitmeninės paslaugos yra, pavyzdžiui:

— abonentinės vartotojo sukurtų paveikslų laikymo interneto saugykloje, naudojimosi socialiniais tinklais arba interneto balso ar vaizdo telefonijos paslaugos,

— abonentinės interneto oro prognozių arba eismo informacijos paslaugos,

— interneto laikraščių (naujienlaiškių) prenumerata (taip pat žr. teisės atsisakyti sutarties išimtį pagal 16 straipsnio pirmos pastraipos j punktą, kuri taikoma laikraščio pristatymui, bet ne laikraščio prenumeratai).

Direktyvos (ES) 2019/2161 30 konstatuojamojoje dalyje pripažįstama, kad vis dėlto gali būti sunku atskirti tam tikras internetinio skaitmeninio turinio ir skaitmeninių paslaugų rūšis. Todėl „[k]ilus abejonių dėl to, ar sutartis yra paslaugų sutartis, ar fizinėje laikmenoje neįrašyto skaitmeninio turinio teikimo sutartis, turėtų būti taikomos taisyklės dėl teisės atsisakyti paslaugų sutarties.“

Skirtumas tarp internetinio skaitmeninio turinio ir skaitmeninių paslaugų yra svarbus dėl skirtingos teisės atsisakyti sutarties taikymo tvarkos. Dėl teisės atsisakyti paslaugų sutarčių taisyklių vartotojas iš esmės gali išbandyti paslaugą ir per 14 dienų nuo sutarties sudarymo nuspręsti, ar palikti galioti sutartį, ar ne.

Ir priešingai, pagal 16 straipsnio pirmos pastraipos m punktą, taikant kelias sąlygas, internetinio skaitmeninio turinio atveju teisė atsisakyti sutarties nesuteikiama. Pagal Direktyva (ES) 2019/2161 padarytus pakeitimus šios sąlygos yra tokios, kad sutarties vykdymas pradedamas gavus vartotojo išankstinį aiškų sutikimą ir pripažinimą, kad dėl to vartotojas neteks teisės atsisakyti sutarties, o prekiautojas pateikia sudarytos sutarties patvirtinimą (taip pat žr. 5.7 skirsnį).

Byloje C-641/19 PE Digital Teismas išaiškino, kad VTD 16 straipsnio m punkte nustatyta internetinio skaitmeninio turinio sutartims taikoma teisės atsisakyti sutarties išimtis turi būti aiškinamos siaurai (22). Byla buvo susijusi su papildomų pažinčių svetainės prenumeratos paslaugų sutarties atsisakymu, kuris įvyko tik po to, kai vartotojas atliko asmenybės testą, po kurio, remiantis patentuotu algoritmu, jam buvo pateiktos galimų partnerių rekomendacijos.

Teismas konstatavo, kad 16 straipsnio m punktas, skaitomas kartu su VTD 2 straipsnio 11 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad tokios asmenybės ataskaitos parengimas nelaikomas skaitmeniniu turiniu. Teismas taip pat bendriau pažymėjo, kad atsižvelgiant į Direktyvos 19 konstatuojamąją dalį, internetu teikiama paslauga, kuria naudodamasis vartotojas gali skaitmenine forma kurti, tvarkyti, saugoti duomenis arba turėti prieigą prie jų ir skaitmenine forma dalytis duomenimis, kuriuos įkėlė arba sukūrė vartotojas ar kiti tos paslaugos naudotojai, arba kitaip su tais duomenimis sąveikauti, negali būti laikoma teikiamu skaitmeniniu turiniu, kaip apibrėžta 16 straipsnio m punkte (23).

Pavyzdžiui, vaizdo žaidimų teikimas gali būti susijęs ir su internetinio skaitmeninio turinio sutartimis, ir su skaitmeninių paslaugų sutartimis. Atsisiunčiami žaidimai paprastai laikomi internetiniu skaitmeniniu turiniu, jeigu jų naudojimas nepriklauso nuo nuolatinio žaidimo tiekėjo dalyvavimo. Ir priešingai, debesijos aplinkoje teikiami internetiniai žaidimai laikomi skaitmeninėmis paslaugomis.

Smulkios tokių žaidimų metu atliekamos operacijos (programėlių priepirkos), kurios pagerina atitinkamo naudotojo žaidimo patirtį, pavyzdžiui, virtualūs daiktai, paprastai laikomos internetinio skaitmeninio turinio sutartimis. Programėlių priepirkos, kurių turinį būtų galima naudoti ne žaidime (pavyzdžiui, žaidimo seanso įrašas, kurį galima atsisiųsti arba bendrinti vaizdo įrašų bendrinimo platformoje), paprastai laikomos internetinio skaitmeninio turinio sutartimis. Ir priešingai, papildomo turinio, kuriuo išplečiama internetinio žaidimo aplinka, pirkimas laikomas nauja skaitmenine paslauga, papildančia pradinę.

1.6. Sutartys, pagal kurias reikia mokėti tam tikrą mokestį, ir sutartys, pagal kurias vartotojas pateikia asmens duomenis

VTD 3 straipsnis, kuriame apibrėžiama jos taikymo sritis, buvo pakeistas Direktyva (ES) 2019/2161. Pakeistoje pirmoje dalyje, kaip Direktyvos taikymo sąlyga, dabar minimas kainos sumokėjimas.

Tuo pačiu metu buvo įtraukta nauja 1a dalis, kuria išplečiama Direktyvos taikymo sritis, įtraukiant internetinio skaitmeninio turinio sutartis ir skaitmeninių paslaugų sutartis, kai vartotojas pateikia prekiautojui asmens duomenis (išskyrus tam tikras išimtis).

3 straipsnis 1. Laikantis šioje Direktyvoje nustatytų sąlygų ir nuostatų, ji taikoma bet kuriai prekiautojo ir vartotojo sudaromai sutarčiai, už kurią vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti kainą . Ji taikoma sutartims dėl vandens, dujų, elektros energijos arba centralizuoto šilumos tiekimo, įskaitant dėl viešųjų tiekėjų atliekamo tiekimo, jei šios prekės tiekiamos pagal sutartį. 1a. Ši Direktyva taip pat taikoma tais atvejais, kai prekiautojas teikia arba įsipareigoja pateikti skaitmeninį turinį, kuris nėra įrašytas fizinėje laikmenoje, ar skaitmeninę paslaugą vartotojui, o vartotojas pateikia arba įsipareigoja pateikti asmens duomenis prekiautojui , išskyrus atvejus, kai vartotojo pateiktus asmens duomenis prekiautojas tvarko tik siekdamas pateikti skaitmeninį turinį, kuris neįrašytas fizinėje laikmenoje, ar skaitmeninę paslaugą pagal šią Direktyvą, arba siekdamas įvykdyti prekiautojui taikomus teisinius reikalavimus, ir prekiautojas netvarko tų duomenų jokiu kitu tikslu.

1.6.1. Sutartys, pagal kurias reikia mokėti tam tikrą mokestį

Direktyva (ES) 2019/2161 buvo pakeistos 2 straipsnio 5 ir 6 dalyse nustatytos pirkimo–pardavimo ir paslaugų sutarčių apibrėžtys, kuriose nebeminima vartotojo mokama kaina. Tačiau, atsižvelgiant į 3 straipsnio pakeitimus, šioms sutartims Direktyva taikoma tik tada, kai vartotojas turi sumokėti kainą (išskyrus atvejus, kai paslaugų sutarties dalykas yra skaitmeninė paslauga – žr. toliau).

Sąvokos „kainos sumokėjimas“ apibrėžtis turėtų būti suprantama plačiai ir apimti ir priemones, kurios turi tam tikrą iškeitimo ar piniginę vertę (net jeigu ji gali kisti laikui bėgant), pavyzdžiui, kuponus (24), dovanų korteles, lojalumo taškus, bei skaitmeninius vertės atitikmenis (25) pavyzdžiui, e. kuponus, elektroninius čekius ir virtualiąsias valiutas.

Direktyva taikoma nepriklausomai nuo sandorio vertės, todėl jos taikymo sritis apima ir mažos vertės abonentines paslaugas (pavyzdžiui, 5 EUR per mėnesį ar per metus mokamą mokestį, už kurį gaunamos papildomos prekes arba pasiūlymai). Direktyva taip pat taikoma paslaugų sutartims, kuriose nustatytas nemokamo išbandymo laikotarpis ir kurios, išbandymo laikotarpiui pasibaigus, automatiškai virsta mokamomis sutartimis (išskyrus atvejus, kai vartotojas nutraukia sutartį išbandymo laikotarpiui nesibaigus).

Jeigu skaitmeninė paslauga (jos ribota versija) gali būti naudojama nemokamai ir po to vartotojas gali pasirinkti mokamą (visą) paslaugos versiją, paeiliui sudaromos dvi atskiros sutartys. Šiuo atveju Direktyva taikoma mokamai sutarčiai, o jos taikymas pirmajai nemokamos (ribotos) skaitmeninės paslaugos versijos sutarčiai priklauso nuo to, ar vartotojas pateikė asmens duomenis pagal 3 straipsnio 1a dalyje nustatytas sąlygas.

Direktyva netaikoma prekiautojo teikiamoms dovanoms ar paslaugoms, už kurias nereikia mokėti kainos, t. y. toms, kurios yra nemokamos (26).

1.6.2. Sutartys, kuriose vartotojas pateikia asmens duomenis

Direktyva taikoma internetinio skaitmeninio turinio ir skaitmeninių paslaugų sutartims, pagal kurias vartotojas pateikia asmens duomenis prekiautojui (27). Šiuo atžvilgiu VTD laikomasi to paties požiūrio kaip ir Skaitmeninio turinio direktyvoje (STD).

— Pavyzdžiui, VTD bus taikoma sutartims, pagal kurias suteikiama nemokama prieiga prie internetinio skaitmeninio turinio ar skaitmeninių paslaugų, o vartotojas sutinka, kad asmens duomenys būtų tvarkomi ir rinkodaros tikslais.

Tačiau, kaip ir STD, VTD netaikoma internetiniam skaitmeniniam turiniui ir skaitmeninių paslaugų sutartims, pagal kurias asmens duomenys tvarkomi tik siekiant įvykdyti sutartį ir laikytis teisės aktų reikalavimų. Direktyvos (ES) 2019/2161 34 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad tokie teisiniai reikalavimai gali apimti, pavyzdžiui, vartotojo registraciją saugumo ir tapatybės nustatymo tikslais, kai to reikalaujama pagal taikytinus įstatymus.

Be to, kaip paaiškinta Direktyvos (ES) 2019/2161 35 konstatuojamojoje dalyje, Direktyva netaikoma tais atvejais, kai vartotojui, nesudariusiam sutarties su prekiautoju, reklama pateikiama vien tam, kad jis gautų prieigą prie skaitmeninio turinio ar skaitmeninės paslaugos (28).

Joje taip pat paaiškinama, kad Direktyva netaikoma tais atvejais, kai prekiautojas tik renka metaduomenis, pavyzdžiui, informaciją apie vartotojo prietaisą ar naršyklę (įrenginių arba naršyklių identifikavimas) arba naršymo istoriją, išskyrus atvejus, kai tokia situacija pagal nacionalinę teisę laikoma sutartimi (29).

Jeigu sutartyje numatomas asmens duomenų tvarkymas, prekiautojas turi laikytis savo įsipareigojimų pagal vartotojų apsaugos teisę ir, veikdamas kaip duomenų valdytojas, įsipareigojimų pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) 2016/679 (Bendrąjį duomenų apsaugos reglamentą) (toliau – BDAR) (30). Abu teisiniai pagrindai verslo ir vartotojo santykiams taikomi vienu metu ir vienas kitą papildo.

Visų sutarčių, kuriose vartotojas pateikia asmens duomenis (nepriklausomai nuo to, ar jose numatomas mokėjimas), atveju, prekiautojas privalo pranešti vartotojui apie duomenų tvarkymo tikslus asmens duomenų gavimo metu. Be to, duomenų valdytojas turi įrodyti, kad asmens duomenų tvarkymas gali būti vykdomas remiantis vienu iš BDAR 6 straipsnio 1 dalyje nustatytų teisinių pagrindų. Sutartis yra vienas iš tokių šiame Reglamente numatytų leidžiamų teisinių pagrindų (BDAR 6 straipsnio 1 dalies b punktas). Tačiau jis gali būti taikomas tik tada, kai tvarkyti duomenis būtina siekiant įvykdyti sutartį, ir šis teisinis pagrindas aiškinamas siaurai (31).

Atitinkamai, vykdydamas tvarkymo operacijas, kurios nėra būtinos siekiant įvykdyti sutartį, prekiautojas turi papildomai remtis kitu BDAR numatytu leidžiamu teisiniu duomenų tvarkymo pagrindu, pavyzdžiui, laisvu ir informacija grindžiamu vartotojo sutikimu (6 straipsnio 1 dalies a punktas) (32). Pagal BDAR, vartotojų sutikimas galioja tik tada, kai jis yra duotas laisva valia, konkretus, grindžiamas informacija ir nedviprasmiškas. Sutartinių santykių kontekste sutikimas gali būti duotas laisva valia tik tuo atveju, jeigu jis nėra sutarties vykdymo sąlyga (BDAR 7 straipsnio 4 dalis). Todėl galimybė atsisakyti sutikimo nepatiriant žalos yra esminis sutikimo galiojimo reikalavimas (BDAR 42 konstatuojamoji dalis). Atsisakius sutikimo prekiautojas nebegali teisėtai tvarkyti asmens duomenų, kurie buvo tvarkomi to sutikimo pagrindu.

Atitinkamai, vykdydamas tvarkymo operacijas, kurios nėra būtinos siekiant įvykdyti sutartį, prekiautojas (duomenų valdytojas) turi užtikrinti, kad duomenų tvarkymas būtų vykdomas remiantis kitu BDAR numatytu duomenų tvarkymo teisiniu pagrindu. Ir priešingai, sutartis, kaip apibrėžta VTD, apima visas šalių teises ir pareigas, nepriklausomai nuo BDAR numatytų asmens duomenų tvarkymo teisinių pagrindų skirtumų.

Nustatęs su sutartimis su vartotojais susijusius duomenų tvarkymo veiksmus ir teisingą BDAR numatytą teisinį pagrindą, prekiautojas gali suprasti, ar jo su vartotoju sudarytai sutarčiai turi būti taikoma VTD. Praktikoje, jeigu prekiautojas, tvarkydamas vartotojų asmens duomenis, turi remtis atskiru vartotojo sutikimu ar kitu BDAR numatytu teisiniu pagrindu (išskyrus teisinės prievolės vykdymą), sutarčiai, pagal kurią vykdomas toks tvarkymas, taikomi VTD reikalavimai.

1.7. Sutartys, kurioms Direktyva netaikoma

Kaip paaiškinta pirmesniame skirsnyje, pagal Direktyva (ES) 2019/2161 padarytą VTD 3 straipsnio pakeitimą, Direktyva netaikoma sutartims, pagal kurias vartotojas neturi sumokėti tam tikros kainos arba, internetinio skaitmeninio turinio ar skaitmeninių paslaugų sutarčių atveju, jeigu vartotojas neturi sumokėti tam tikros kainos ir nepateikia prekiautojui savo asmens duomenų.

Be to, 3 straipsnio 3 dalyje išvardytos konkrečios sutarčių, kurioms netaikoma Direktyva, kategorijos. Pavyzdžiui, Direktyva netaikoma finansinių paslaugų, įskaitant draudimą ir investicijas, sutartims. Direktyva taip pat netaikoma socialinėms ir sveikatos priežiūros paslaugoms, azartiniams lošimams, pakaitinio naudojimosi ir susijusioms atostogų paslaugoms. Direktyva iš esmės netaikoma keleivinio transporto paslaugoms ir kelionės paslaugų paketų sutartims (33), nors taikomos kai kurios konkrečios nuostatos.

Kiti paaiškinimai pateikiami toliau. Apskritai visos išimtys turi būti aiškinamos siaurai (34).

1.7.1. Nuomos sutartys ir pastatų sutartys

3 straipsnis 3. Ši Direktyva netaikoma sutartims: e) dėl nekilnojamojo turto arba teisių į nekilnojamąjį turtą sukūrimo, įgijimo ar perdavimo; f) dėl naujų pastatų statymo, esminio esamų pastatų pertvarkymo ir gyvenamojo būsto suteikimo nuomos tikslais;

Išimtis, nustatyta e punkte, taikoma visai nekilnojamojo turto kategorijai, įskaitant žemę, o f punktas taikomas pastatams.

Direktyva netaikoma gyvenamojo būsto suteikimui nuomos tikslais, tačiau taikoma nuomai kitais, nei gyvenamosios vietos suteikimas, tikslais. Tai taip pat paaiškinta 26 konstatuojamojoje dalyje: „<…> Paslaugų sutartys, visų pirma tos sutartys, kurios susijusios su priestatų prie pastatų statyba (pavyzdžiui, garažo ar verandos) ir su pastatų remontu bei renovacija, kai neatliekamas esminis pertvarkymas, turėtų būti įtrauktos į šios direktyvos taikymo sritį; taip pat į šios direktyvos taikymo sritį turėtų būti įtrauktos sutartys, susijusios su nekilnojamojo turto agentų paslaugomis, ir tos sutartys, kurios susijusios su nuoma kitais, nei gyvenamosios vietos suteikimas, tikslais.“

— Pavyzdžiui, direktyva taikoma automobilių stovėjimo aikštelės arba pokylių salės nuomai.

Reikėtų atskirti statybos sutartis ir su statyba susijusių paslaugų sutartis. Byloje C-208/19 NK Teismas pažymėjo, kad 3 straipsnio 3 dalies f punkte numatyta išimtis nebūtų taikoma architekto ir vartotojo sutarčiai, pagal kurią pirmasis turi parengti naujo pastato statybos projektus. Nors projektavimas vyksta prieš statybos darbus, tai yra atskiras procesas, ir iš tikrųjų nėra garantijos, kad pastatas apskritai bus pastatytas (35).

Be to, remiantis 2 straipsnio 3 ir 4 dalimis bei 16 straipsnio pirmos pastraipos c punktu, tokia sutartis negali būti laikoma sudaryta dėl prekių, pagamintų pagal vartotojo nurodytas specifikacijas arba aiškiai pritaikytų jo asmeninėms reikmėms, tiekimo, kaip tai suprantama pagal pastarąją nuostatą. Nors projektai gali būti pateikiami apčiuopiama forma popieriuje arba kaip skaitmeninis turinys, sutarties dalykas yra intelektinė paslauga – architektūrinis projektavimas, o vėliau pateikiamas rezultatas yra tik pagalbinė funkcija (36).

Vadovaujantis pirmiau išdėstyta logika, VTD turėtų būti taikoma paslaugų sutartims, kurios gali būti susijusios su statyba, bet jose susitariama dėl atskiro proceso, po kurio pateikiamas nepriklausomas rezultatas, pavyzdžiui, sutartims su geometrais, interjero projektavimo, kraštovaizdžio planavimo sutartims ir pan.

1.7.2. Kelionės paslaugų paketai

3 straipsnis 3. Ši direktyva netaikoma sutartims: g) dėl paketų, kaip apibrėžta Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2302 3 straipsnio 2 punkte. Šios direktyvos 6 straipsnio 7 dalis, 8 straipsnio 2 ir 6 dalys, 19 straipsnis, 21 straipsnis ir 22 straipsnis mutatis mutandis taikomi paketams, kaip apibrėžta Direktyvos (ES) 2015/2302 3 straipsnio 2 punkte, keliautojų, kaip apibrėžta tos direktyvos 3 straipsnio 6 punkte, atžvilgiu;

Kelionės paslaugų paketų sutartims, kaip apibrėžta Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (ES) 2015/2302 (37) dėl kelionės paslaugų paketų, taikomos tam tikros Direktyvos nuostatos, t. y. valstybių narių galimybė reglamentuoti reikalavimus dėl kalbos, kuria pateikiama sutarties informacija (6 straipsnio 7 dalis); informacija, kurią prekiautojai turi tiesiogiai pateikti vartotojams prieš sudarant sutartį elektroninėmis priemonėmis, įskaitant informaciją apie vartotojo prievolę sumokėti (8 straipsnio 2 dalis); valstybių narių galimybė reglamentuoti pasiūlymų patvirtinimą sudarant nuotolines sutartis telefonu (8 straipsnio 6 dalis); draudimas imti iš vartotojų mokesčius už mokėjimo priemonių naudojimą (19 straipsnis); draudimas naudoti telefono linijas, kurių skambučio kaina didesnė už bazinę (21 straipsnis) ir reikalavimas gauti aiškų vartotojų sutikimą dėl papildomų mokėjimų (22 straipsnis).

Pažymėtina, kad Kelionės paslaugų paketų direktyva taip pat reglamentuojami vadinamieji susijusių kelionės paslaugų rinkiniai (38), kuriuos sudaro bent dviejų skirtingų rūšių kelionės paslaugos, įsigytos tai pačiai kelionei ar toms pačioms atostogoms, kurios pagal tą direktyvą nėra laikomos paketu ir dėl kurių sudaromos atskiros sutartys su pavieniais kelionės paslaugų teikėjais. VTD nustatomi informacijos, kuri turi būti pateikiama iki sutarties sudarymo, reikalavimai ir ji taikoma atskiroms paslaugų sutartims, kuriose susitariama dėl susijusių kelionės paslaugų rinkinių, atsižvelgiant į jos 3 straipsnio 3 dalyje ir 16 straipsnio pirmos pastraipos l punkte nustatytus apribojimus. Pavyzdžiui, keleivinio transporto paslaugų sutartims bus taikomi tik 8 straipsnio 2 dalies ir 19, 21 ir 22 straipsnių reikalavimai (daugiau informacijos pateikiama 1.7.5 skirsnyje).

1.7.3. Valstybės tarnautojo sudarytos sutartys

3 straipsnis 3. Ši direktyva netaikoma sutartims: i) kurios buvo sudarytos vadovaujantis valstybių narių teisės aktais ir kurias sudarė valstybės tarnautojas, pagal įstatymą privalantis būti nepriklausomu ir nešališku, ir kuris, suteikdamas išsamią teisinę informaciją, privalo užtikrinti, kad vartotojas sudarytų sutartį tik tinkamai apgalvojęs teisines pasekmes ir žinodamas jos teisinio taikymo sritį;

Direktyvoje neapibrėžta, kas yra šioje nuostatoje minimi valstybės tarnautojai. Tačiau joje nustatyti kriterijai, kuriuos valstybės tarnautojai turi atitikti, kad sutarčiai nebūtų taikoma Direktyva. Ši išimtis taikoma tik valstybės tarnautojo (pavyzdžiui, valstybinio notaro), kuriam pagal nacionalinę teisę taikomos visos 3 straipsnio 3 dalies i punkto sąlygos, sudarytoms sutartims:

— pavyzdžiui, ši išimtis netaikoma sutarčiai, kai valstybės tarnautojas, pagal įstatymą privalantis būti nepriklausomu ir nešališku, tik patvirtina sutarties šalių tapatybę.

Neatrodo, kad, taikant šią išimtį, sudarant sutartį turi būti pagal nacionalinę teisę privaloma naudotis valstybės tarnautojo paslaugomis. Ši išimtis turėtų būti taikoma ir tuo atveju, jeigu viena ar abi sutarties šalys savo noru prašo valstybės tarnautojo patvirtinti jų sutartį (39).

1.7.4. Sutartys dėl prekių, skirtų vartoti iš karto

3 straipsnis 3. Ši direktyva netaikoma sutartims: j) dėl maisto produktų, gėrimų ar kitų prekių, skirtų iš karto vartoti namų ūkyje, kurias prekiautojas fiziškai dažnai ir reguliariai tiekia į vartotojo namus, gyvenamąją vietą ar darbovietę, tiekimo;

Taikant šią išimtį turi būti tenkinamos dvi konkrečios sąlygos:

a) prekiautojas turi dažnai ir reguliariai pristatyti prekes, ir

b) šios prekės turi būti skirtos iš karto vartoti namų ūkyje.

Iš to, kad šioje nuostatoje aiškiai minimas pristatymas į vartotojo darbovietę, galima numanyti, kad prekių nebūtina iš tiesų suvartoti namuose.

1.7.5. Keleivinis transportas

3 straipsnis 3. Ši direktyva netaikoma sutartims: k) dėl keleivinio transporto paslaugų, išskyrus 8 straipsnio 2 dalį ir 19, 21 bei 22 straipsnius;

Direktyva (ES) 2019/2161 iš dalies pakeista ši išimtis ir 21 straipsnis dėl bazinės kainos, kai susisiekiama telefonu po sutarties sudarymo, reikalavimo, taip pat taikomas keleiviniam transportui (daugiau informacijos pateikiama 9 skirsnyje).

Byloje C-583/18 DB Vertrieb Teismas nusprendė, kad ši išimtis netaikoma parduodant transporto nuolaidų korteles, kurios atitinkamai patenka į Direktyvos taikymo sritį.

Teismas jų pardavimą apibrėžė kaip tam tikros rūšies paslaugų sutartį, kurios atskiras objektas nėra tiesiogiai susijęs su galimybe vežti keleivius. Vietoj to, sutartis, kurios tikslas suteikti vartotojui teisę mokėti mažesnę kainą, o keleivinio transporto sutartys sudaromos vėliau, ir keleivio bilieto pirkimo sutartis yra dvi teisiškai viena nuo kitos atskirtos sutartys, todėl pirmoji negali būti laikoma neatskiriamai susijusia su pastarąja. Kortelės, suteikiančios jos turėtojui teisę gauti nuolaidą perkant transporto bilietus, įsigijimas nebūtinai reiškia, kad vėliau bus sudaroma sutartis, kurios objektas bus keleivinis transportas (40).

1.7.6. Automatizuota prekyba

3 straipsnis 3. Ši direktyva netaikoma sutartims: l) sudarytoms naudojant prekybos automatus arba automatizuotose prekybos vietose;

Ši išimtis taikoma sutartims, kurios sudaromos fiziškai dalyvaujant vartotojui ir toje vietoje, kur prekė ar paslauga parduodama (suteikiama) automatizuotomis priemonėmis, pavyzdžiui, naudojant prekybos automatus, automatizuotose degalinėse ar automobilių stovėjimo aikštelėse.

1.7.7. Tam tikros su elektroniniais ryšiais susijusios sutartys

3 straipsnis 3. Ši direktyva netaikoma sutartims: m) sudarytoms su telekomunikacijų operatoriais naudojantis viešais mokamais telefonais dėl jų naudojimo arba sudarytoms dėl vienkartinio vartotojo pasinaudojimo telefono, interneto ar fakso ryšiu.

Pagal šią nuostatą Direktyva netaikoma dviejų rūšių sutartims.

Pirmoji VTD minima rūšis – sutartys, sudarytos su elektroninių ryšių operatoriais naudojantis viešais mokamais telefonais dėl jų naudojimo. Taksofonas yra plačiajai visuomenei prieinamas telefonas, už kurio naudojimą galima mokėti monetomis ir (arba) kredito (debeto) kortelėmis, ir (arba) išankstinio mokėjimo kortelėmis, įskaitant korteles, naudojamas su surinkimo kodais (41).

— Kadangi ši išimtis taikoma sutartims, sudaromoms naudojantis viešais mokamais telefonais, ji turėtų būti taikoma ir tais atvejais, kai sutartis sudaroma, pavyzdžiui, į viešą mokamą telefoną įmetant monetų arba perbraukiant kredito kortele, norint atlikti balso skambutį arba gauti prieigą prie informacijos apie abonentus ar kitos to paties operatoriaus siūlomos nuorodų teikimo paslaugos.

— Ši išimtis neturėtų būti taikoma sutartims su viešų mokamų telefonų operatoriais, kurios sudaromos, pavyzdžiui, iš anksto perkant išankstinio mokėjimo už skambučius kortelę.

3 straipsnio 3 dalies m punkto nuostatos antroji dalis dėl sutarčių, sudaromų dėl vartotojo vienkartinio pasinaudojimo ryšiu taikoma plačiau. Joje, kitaip negu naudojimosi viešais mokamais telefonais sutarčių atveju, neminimos jokios šios rūšies sutarčių šalys ir iš to galima numanyti, kad ji taikoma ne tik sutartims su elektroninių ryšių paslaugų teikėjais. Taip pat nieko nenurodyta dėl šios rūšies sutarties tikslo ar turinio.

Todėl ši išimtis gali būti taikoma, pavyzdžiui:

— Pasinaudojimo belaidžio ryšio prieigos tašku (angl. WAP) vieną kartą sutarčiai.

Ši išimtis, priešingai, neturėtų būti taikoma elektroninių ryšių paslaugų sutartims (42), kai paslaugos teikiamos ribotą laikotarpį ir (arba) ribojant naudojimąsi jomis, pavyzdžiui:

— sutartims, sudaromoms iš anksto perkant mobiliojo ryšio paslaugų išankstinio mokėjimo SIM kortelę arba daugkartinės ar ilgalaikės belaidžio vietinio tinklo paslaugų prieigos kodą.

Ši išimtis taikoma ir sutartims, sudaromoms su padidinto tarifo paslaugų (PTP), t. y. per vartotojo telefono sąskaitą apmokamų paslaugų, teikėjais (43), tais atvejai, kai sutartis sudaroma ir tuo pačiu metu visiškai įvykdoma vartotojui vieną kartą paskambinant arba išsiunčiant SMS žinutę PTP numeriu, pavyzdžiui:

— skambinant informacijos teikimo telefonu paslaugos numeriu arba balsuojant telefonu televizijos laidoje.

Ir priešingai, VTD taikoma sutartims ir kitiems atvejams, kai balso skambutis arba SMS žinutės išsiuntimas PTP numeriu yra būdas sudaryti sutartį ir vėliau pagal ją sumokėti.

— Pavyzdžiui, sutartys, kurios sudaromos išsiunčiant SMS žinutę, automobilių stovėjimo aikštelių paslaugų teikėjui.

Tokiais atvejais prekiautojas turi informuoti vartotoją apie balso skambučio arba SMS pranešimo išsiuntimo PTP numeriu kainą, nes tai yra atitinkamos sutarties kainą, kaip apibrėžta 6 straipsnio 1 dalies e punkte. Be to, pagal Direktyvos 6 straipsnio 1 dalies f punktą privaloma pateikti informaciją apie naudojimosi nuotolinio ryšio priemonėmis sudarant sutartį išlaidas, kurios yra didesnės už bazinę kainą. Bazinės kainos sąvokos aiškinimas toliau aptariamas 8 skirsnyje.

Nors Direktyva pagal 3 straipsnio 3 dalies m punktą netaikoma tam tikroms PTP sutartims, tai nereiškia, kad joms netaikomos vartotojų apsaugos taisyklės. ES elektroninių ryšių tinklų reguliavimo sistema, visų pirma Europos elektroninių ryšių kodeksas (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/1972 (44)), suteikia valstybėms narėms ir atitinkamoms nacionalinėms reguliavimo institucijoms galimybę PTP atvejais imtis konkrečių vartotojų apsaugos priemonių. Todėl kai kurios valstybės narės šioje srityje įgyvendino papildomas apsaugos priemones, pavyzdžiui, naudojimo apribojimus, įpareigojimą pokalbio telefonu pradžioje pranešti apie skambučio kainą ir pan.

1.8. Galimybė taikyti išimtį ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims, kurių vertė nedidelė

Pagal 3 straipsnio 4 dalį valstybėms narėms leidžiama netaikyti Direktyvos ne prekybos patalpose sudarytoms sutartims, kai suma, kurią turi sumokėti vartotojas, neviršija 50 EUR arba pagal nacionalinę teisę nustatytos mažesnės vertės. Valstybei narei nusprendus pasinaudoti šia reglamentavimo galimybe, atsiranda rizika, kad prekiautojai gali išvengti Direktyvos taikymo, nuspręsdami dirbtinai padalyti vieną sutartį, kurios vertė viršija nustatytą ribą, į kelias sutartis. Kaip paaiškinta 28 konstatuojamojoje dalyje, „<…> Kai vartotojas tuo pačiu metu sudaro dvi arba daugiau sutarčių dėl susijusių dalykų, šios ribos taikymo tikslais reikėtų atsižvelgti į jų bendrą vertę“. Šis principas būtų taikomas:

— pavyzdžiui, atskirų trilogijos knygų pardavimui pagal tris atskiras sutartis arba auskarų poros pardavimui tuo pačiu metu, bet pagal dvi atskiras sutartis.

Ilgalaikių (abonentinių) sutarčių atveju šios išimties taikymui aktuali suma yra bendra suma, kurią vartotojas įsipareigoja sumokėti sudarydamas sutartį. t. y. bendra mėnesinių įmokų arba mokesčių suma sutartu sutarties laikotarpiu, įskaitant visus nemokamus laikotarpius.

1.9. Viešiesiems aukcionams taikomos taisyklės

Direktyva taikoma aukcionams, kuriems taikomos specialios viešųjų aukcionų taisyklės, 2 straipsnio 13 dalyje apibrėžtiems kaip „prekybos būdas, kai prekiautojas prekes ar paslaugas siūlo vartotojams, kurie dalyvauja asmeniškai arba kuriems suteikiama galimybė dalyvauti asmeniškai skaidriose varžytinėse , kurioms vadovauja aukciono vadovas, ir kurias laimėjęs asmuo turi įsigyti prekes ar paslaugas“.

Pagal 6 straipsnio 3 dalį viešajame aukcione prekes ar paslaugas parduodančio prekiautojo tapatybės duomenis, kontaktinius duomenis, įsisteigimo ir veiklos vietos geografinį adresą galima pakeisti atitinkamais aukciono vadovo duomenimis. Be to, pagal 16 straipsnio pirmos pastraipos k punkte nustatytą išimtį nesuteikiama teisė atsisakyti viešajame aukcione sudarytų sutarčių.

Vartotojai turėtų turėti galimybę asmeniškai dalyvauti viešajame aukcione, net jeigu taip pat įmanoma siūlyti kainą internetu arba telefonu. Interneto aukcionai, kuriuose asmeniškai dalyvauti neįmanoma, priešingai, neturėtų būti laikomi viešaisiais aukcionais.

24 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „<…> Vartotojų ir prekiautojų interneto platformų naudojimas aukciono tikslais neturėtų būti laikomas viešuoju aukcionu šios direktyvos prasme.“ Todėl interneto aukcionams turėtų būti visapusiškai taikoma Direktyva, pavyzdžiui, jos nuostatos dėl informacijos iki sutarties sudarymo, kurią privaloma suteikti prieš vartotojui įsipareigojant laikytis sutarties (kainos pasiūlymo), ir dėl teisės atsisakyti sutarties.

— Pirmiau nurodytos išimties ribojimo pavyzdys gali būti interneto platforma, kurioje vartotojams siūloma parduoti įvairius daiktus, pavyzdžiui, transporto priemonių dalis, nedidelius mechanizmus, įrankius, elektroniką ir baldus. Nors sandoriai gali būti sudaromi aukciono, kuriame prekių pardavimo kaina nustatoma pagal kainos pasiūlymus, kurie yra didesni už pradinę kainą, forma, toks aukcionas nebūtų laikomas viešuoju aukcionu. Taigi vartotojai išlaikytų teisę atšaukti savo kainos pasiūlymą, jeigu jis buvo pateiktas VTD nustatytomis sąlygomis.

2. Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys

2.1. Sutartys, sudaromos ne prekiautojo prekybai skirtose patalpose

Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys 2 straipsnio 8 dalyje apibrėžiamos taip:

2 straipsnis 8) ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis: a) sudaryta vietoje, kuri nėra prekybai skirtos prekiautojo patalpos, fiziškai kartu dalyvaujant prekiautojui ir vartotojui; b) kurią tokiomis pačiomis aplinkybėmis, kaip nurodyta a punkte, pasiūlo sudaryti vartotojas; <…>

Prekybai skirtos patalpos 2 straipsnio 9 dalyje apibrėžiamos taip:

2 straipsnis 9) prekybai skirtos patalpos: a) nekilnojamosios mažmeninės prekybos patalpos, kuriose prekiautojas nuolat vykdo savo veiklą; arba b) kilnojamosios mažmeninės prekybos patalpos, kuriose prekiautojas paprastai vykdo savo veiklą;

22 konstatuojamojoje dalyje pateikiami keli pavyzdžiai, kas turėtų būti laikoma prekybai skirtomis patalpomis. Viena vertus, ši sąvoka apima parduotuves, kioskus ar transporto priemones, taip pat turgaviečių prekystalius ir parodų stendus, jeigu prekiautojas jais naudojasi kaip nuolatine ar įprastine prekybos vieta.

Panašiai, mažmeninės prekybos patalpos, kuriose prekiautojas vykdo sezoninę veiklą, pavyzdžiui, turizmo sezono metu slidinėjimo ar pajūrio kurorte, turėtų būti laikomos prekybai skirtomis patalpomis, nes prekiautojas tose patalpose vykdo įprastą veiklą.

Kita vertus, viešai prieinamos vietos, pavyzdžiui, gatvės, prekybos centrai, paplūdimiai, sporto infrastruktūros objektai ir viešasis transportas, kuriuose prekiautojas išimties tvarka vykdo savo verslo veiklą, nėra prekybai skirtos patalpos. Privatūs namai ar (vartotojų) darbo vietos taip pat neturėtų būti laikomos prekybai skirtomis patalpomis.

Prekiautojo apsilankymo vartotojo namuose ar darbo vietoje metu sudarytos sutartys yra ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys, nepriklausomai nuo to, ar vartotojas pageidavo tokio apsilankymo. Prieš sudarant tokią ne prekybai skirtose patalpose sudarytą sutartį gali būti atliekami parengiamieji veiksmai.

— Pavyzdžiui, prekiautojo atstovo (specialisto) apsilankymas vartotojo gyvenamojoje vietoje siekiant parduoti ir tuo pačiu metu sumontuoti įrangą ar įrenginį bus laikomas ne prekybai skirtose patalpose sudaryta paslaugų sutartimi, nepriklausomai nuo to, ar vartotojas buvo anksčiau paprašęs tokio apsilankymo arba jį užsakęs po asmeninio apsilankymo prekiautojo parduotuvėje.

— Ir priešingai, jeigu sutartis iš tikrųjų buvo sudaryta klientui apsilankius parduotuvėje arba nuotolinio ryšio priemonėmis, dėl to, kad specialistas vėliau apsilankė vartotojo gyvenamojoje vietoje, kad sumontuotų reikiamą įrangą, negali būti laikoma, kad sutartis tapo ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartimi.

Byloje C-485/17 Verbraucherzentrale Berlin (45) Teismas patvirtino, kad žodis „paprastai“ 2 straipsnio 9 dalies b punkto prasme turi būti suprantamas kaip reiškiantis faktą, kad atitinkamose patalpose vykdoma veikla yra įprasta veikla. Naudojant šią sąvoką, būtina įvertinti kiekvieną atvejį ir ypač atsižvelgti į parduodamų prekių ar paslaugų rūšį ir konkretaus prekiautojo komercinę praktiką.

Tiksliau tariant, Teismas nagrinėjo su prekiautojo valdomu stendu prekybos mugėje, kurioje jis kasmet kelias dienas vykdo savo veiklą, susijusią situaciją. Jis nusprendė, kad toks stendas turi būti laikomas prekybai skirtomis patalpomis, jeigu, atsižvelgiant į visas su šia veikla susijusias faktines aplinkybes, ypač į stendo išvaizdą ir pačios mugės patalpose skelbiamą informaciją, pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus vartotojas galėtų pagrįstai manyti, kad prekiautojas ten vykdo savo veiklą, ir siūlys jam sudaryti sutartį (46).

Be to, Teismas pripažino, kad jo ankstesnės išvados byloje C-423/97 Travel-Vac, S.L. dėl buvusios Tarybos direktyvos 85/577/EEB aiškinimo tebėra aktualios. Šiame nuosprendyje Teismas konkrečiai nurodė, kad:

„Sprendžiant klausimą, ar sutartis buvo sudaryta ne prekybai skirtose prekiautojo patalpose, pažymėtina, kad ši sąvoka reiškia patalpas, kuriose prekiautojas įprastai vykdo savo veiklą ir kurios yra visuomenei aiškiai žinomos kaip prekybai skirtos patalpos .“ (47)

Atitinkamai, jeigu prekiautojas prekėms ir paslaugoms parduoti naudoja patalpas, kurios „įprastai nenaudojamos“ tam tikslui ir kurios nėra visuomenei aiškiai žinomos kaip prekybai skirtos patalpos, tikėtina, kad su vartotojais sudarytos sutartys bus ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys.

— Pavyzdžiui, prekių pardavimas renginiuose (suvažiavimuose, seminaruose, vakarėliuose ir pan.), kurie organizuojami atitinkamam renginiui nuomojamuose restoranuose, kavinėse ar viešbučiuose, greičiausiai bus vykdomas pagal ne prekybai skirtose patalpose sudarytą sutartį.

Sutarties priskyrimas ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims priklauso nuo sutarties sudarymo aplinkybių. Prekiautojas turėtų žinoti savo veiklos pobūdį ir ją vykdydamas laikytis prekybai skirtose patalpose arba ne prekybai skirtose patalpose sudarytas sutartis reglamentuojančių taisyklių. Bet kokie ginčai dėl to, ar, pavyzdžiui, buvo taikytina teisė atsisakyti sutarties, nes sutartį derėjo laikyti ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartimi, turės būti sprendžiami vertinant kiekvieną konkretų atvejį.

2.2. Sutartys, sudarytos kreipusis į vartotoją ne prekybai skirtose patalpose

2 straipsnis 8) ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis: <…> c) sudaryta prekiautojo prekybai skirtose patalpose arba naudojantis bet kuria nuotolinio ryšio priemone iš karto po to, kai į vartotoją buvo asmeniškai ir betarpiškai kreiptasi vietoje, kuri nėra prekiautojo prekybai skirtos patalpos, fiziškai kartu dalyvaujant prekiautojui ir vartotojui; arba <…>

2 straipsnio 8 dalies c punkte pateiktas dar vienas ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių pavyzdys. Šios nuostatos sąvoka „asmeniškai ir betarpiškai kreiptasi“ turėtų būti taikoma pasiūlymams ir panašiems komerciniams pranešimams (nepriklausomai nuo jų teisinio pobūdžio), po kurių pateikimo prekiautojo prekybai skirtose patalpose arba naudojantis bet kuria nuotolinio ryšio priemone iškart sudaroma sutartis.

Kad būtų taikoma ši nuostata, prekiautojo pasiūlymas turėtų būti skirtas konkrečiam vartotojui, pavyzdžiui:

— Prekiautojo atstovas gatvėje kreipiasi į konkretų vartotoją, pasiūlydamas prenumeruoti mėnesinį žurnalą, ir sutartis iš karto pasirašoma šalia esančiose prekiautojo prekybai skirtose patalpose.

— Tačiau paprasčiausias reklaminių skrajučių dalijimas gatvėje šalia prekiautojo prekybai skirtų patalpų, atskirai neskiriant dėmesio konkretiems vartotojams, priešingai, pagal šią nuostatą nebūtų laikomas „asmenišku ir betarpišku“ kreipimusi į vartotoją.

Be to, kad būtų taikoma ši nuostata, sutartis turėtų būti sudaryta iškart. Sutartis nebūtų sudaryta iškart, jeigu į prekiautojo patalpas pakviestas vartotojas iš jų išvyktų ir vėliau, apsvarstęs pasiūlymą, į jas sugrįžtų savo iniciatyva, pavyzdžiui, kitą dieną.

Byloje C-465/19 B & L Elektrogeräte GmbH Teismas nusprendė, kad bendras įvairiems parodų salėje, kurioje yra prekiautojo stendas (kuris pats buvo pripažintas prekybai skirtomis patalpomis), esantiems stendams skirtas praėjimo takas negali būti laikomas prekybai skirtomis patalpomis, nes iš šio praėjimo tako galima patekti į visus toje salėje esančius prekiautojų stendus. Todėl, jeigu prekiautojas kreipiasi į klientą tokioje bendroje mugės erdvėje ir iš karto po to prekiautojo valdomame stende sudaroma sutartis, ji laikoma ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartimi, kaip apibrėžta VTD 2 straipsnio 8 dalyje (48).

2.3. Per prekiautojo organizuotą ekskursiją sudarytos sutartys

2 straipsnis 8) ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis: <…> d) sudaryta per prekiautojo organizuotą ekskursiją siekiant reklamuoti ir parduoti vartotojui prekes ar paslaugas;

Direktyvos 2 straipsnio 8 dalies d punkte ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys apibrėžtos kaip per prekiautojo organizuotą ekskursiją sudarytos sutartys, nepriklausomai nuo to, ar jos sudarytos prekybai skirtose prekiautojo patalpose, ar ne.

Be to, Direktyvoje nustatyta, kad ji taikoma ir kai produktų reklama bei pardavimas vartotojui yra ekskursijos tikslas, ir kai tai yra ekskursijos rezultatas, t. y. neturėtų būti svarbu, ar vartotojui iš anksto pranešama apie ketinimą per ekskursiją prekiauti produktais.

Ekskursijos sąvoka reiškia keliones, per kurias organizuojamos turistinės išvykos ar kitokia laisvalaikio veikla, arba keliones į restoranus, kavines ar viešbučius, kuriuose organizuojamas ne prekybai skirtose patalpose vykstantis pardavimo renginys. Vartojant šią sąvoką neturėtų būti svarbu, ar per ekskursiją produktus parduodantis prekiautojas pats organizuoja ekskursijos dalyvių vežimą, ar susitaria su transporto bendrove.

— Pavyzdžiui, prekiautojui susitarus su ekskursijos organizatoriumi, kad per ekskursiją turistai bus atvežti ir į jo parduotuvę, toje parduotuvėje sudarytos sutartys tikriausiai bus ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys, nepaisant to, kad ta parduotuvė yra prekybai skirtose prekiautojo patalpose.

— Tačiau prekybos centro organizuojama vežimo autobusu paslauga, kurios vienintelė paskirtis yra atvežti galimus pirkėjus į prekybos centrą, priešingai, tėra papildoma paslauga siekiant pagrindinio veiklos tikslo (t. y. parduoti prekes ir paslaugas) ir neturėtų būti laikoma ekskursija pagal 2 straipsnio 8 dalį.

3. Vartotojams skirta informacija

3.1. Bendrieji reikalavimai

3.1.1. Įžanga

Reikalavimai pateikti informaciją iki sutarties sudarymo nustatyti Direktyvos 5–8 straipsniuose. Atskiri reikalavimai taikomi prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims (5 straipsnio 1 dalis) ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims bei nuotolinės prekybos sutartims (6 straipsnio 1 dalis). Ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms ir nuotolinės prekybos sutartims taikoma daugiau reikalavimų, kurie pagrįsti prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims taikomais reikalavimais. Papildomi konkretūs reikalavimai pateikti informaciją sudarant sutartis elektroninėse prekyvietėse nustatyti į VTD Direktyva (ES) 2019/2161 įtrauktame 6a straipsnyje.

Reikalavimai pateikti informaciją apie teisę atsisakyti sutarties pagal 6 straipsnio 1 dalies h–k punktus atskirai aptariami 5 skirsnyje.

3.1.2. Informacijos aiškumas ir nuoroda į NKVD

NKVD 7 straipsnyje uždrausta klaidinančiai neatskleisti informacijos, t. y. vykdyti tokią komercinę veiklą, kai praleidžiama arba neaiškiai, nesuprantamai, dviprasmiškai ar ne laiku pateikiama esminė informacija, kuri vidutiniam vartotojui reikalinga tam, kad jis galėtų priimti informacija pagrįstą sprendimą dėl sandorio, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs. 7 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kokia informacija turi būti pateikiama kvietime pirkti, t. y. komerciniame pranešime, kuriame pateikiama informacija apie gaminio savybes ir kainą, todėl šie reikalavimai taikomi ir ikisutartiniam sandorio etapui.

VTD ikisutartinis etapas reglamentuojamas išsamiau nei NKVD. VTD 5 ir 6 straipsniai apima visus NKVD 7 straipsnio 4 dalyje nustatytus informacijos reikalavimus (49). Todėl prekiautojas, iki sutarties sudarymo teikdamas informaciją pagal VTD, taip pat privalės laikytis NKVD 7 straipsnio 4 dalies reikalavimų dėl informacijos, kuri turi būti nurodyta kvietime pirkti. Tai nedaro poveikio kitų NKVD skaidrumo ir sąžiningumo reikalavimų taikymui.

Tiek VTD 5 straipsnio 1 dalyje, tiek 6 straipsnio 1 dalyje reikalaujama informaciją pateikti aiškiai ir suprantamai. 34 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad, teikdamas informaciją iki sutarties sudarymo, „<…> prekiautojas turėtų atsižvelgti į specialiuosius vartotojų, kurie yra itin pažeidžiami dėl jų psichinės, fizinės ar psichologinės negalios, amžiaus ar patiklumo, poreikius taip, kiek prekiautojas šį pažeidžiamumą galėtų pagrįstai numatyti. Vis dėlto dėl atsižvelgimo į šiuos specialiuosius poreikius neturėtų atsirasti skirtingi vartotojų apsaugos lygiai.“

Be to, pagal bendrąsias NKVD 7 straipsnio 2 dalies taisykles prekiautojai turi užtikrinti, kad informacija būtų suprantama ir pateikiama laiku, t. y. aktualios iki sutarties sudarymo teikiamos informacijos pateikimo būdas ir laikas turi būti toks, kad vidutinis vartotojas galėtų priimti informacija pagrįstą sprendimą dėl sandorio.

Ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims VTD 7 straipsnio 1 dalyje nustatytas papildomas reikalavimas, kad informacija, kurią reikia pateikti iki sutarties sudarymo, būtų įskaitoma ir pateikiama aiškia bei suprantama kalba, o nuotolinės prekybos sutartims VTD 8 straipsnio 1 dalyje nustatytas reikalavimas pateikti informaciją vartotojui „atsižvelgiant į naudojamas nuotolinio ryšio priemones aiškia bei suprantama kalba. Patvariojoje laikmenoje pateikiama informacija turi būti įskaitoma.“

Iki sutarties sudarymo teikiamą privalomą informaciją nepakanka pateikti tik kaip dalį bendrųjų sąlygų, su kuriomis vartotojas turi sutikti prieš pradėdamas vykdyti sandorį (50). Reikalavimas pateikti informaciją aiškiai ir suprantamai reiškia, kad vartotojas turi būti informuojamas apie atskirus privalomos informacijos elementus.

Internete prekiautojai privalomą informaciją turi teikti taip, kad ji būtų lengvai prieinama ir aiškiai matoma vartotojams. Dėl jos apimties gali būti neįmanoma aiškiai ir suprantamai pateikti privalomą vartotojams skirtą informaciją viename puslapyje. Reikėtų vengti pernelyg ilgų puslapių, kuriuose vartotojai turėtų ilgai slinkti žemyn, kad galėtų perskaityti visą turinį.

Vietoj to, įvairūs iki sutarties sudarymo teikiamos informacijos elementai turėtų būti pateikiami tada, kai jie yra svarbiausi sudarant sutartį, vartotojui pereinant iš vieno elektroninės sąsajos puslapio į kitą. Jei reikia, informacija apie konkrečius dalykus turėtų būti sudaryta iš keleto lygmenų, o pirmame puslapyje turėtų būti gerai matomas žymeklis, padedantis pereiti į susietą puslapį, kuriame pateikiama visa informacija apie atitinkamą klausimą (51).

Kiti Direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatyti elektroninėmis priemonėmis sudarytų nuotolinių sutarčių pateikimo reikalavimai aptariami 4.2.4 skirsnyje.

3.1.3. Informacija, kuri yra akivaizdi iš konteksto

5 straipsnyje numatyta, kad sudarydami sutartis prekybai skirtose patalpose, prekiautojai gali neteikti tokios informacijos, kuri yra akivaizdi iš konteksto.

Informacijos, kuri akivaizdi iš konteksto, sąvoka vartojama ir NKVD 7 straipsnio 2 dalyje (52). Pavyzdžiui, prekiautojo geografinis adresas ir jo tapatybės duomenys gali būti laikomi suprantamais ir akivaizdžiais iš konteksto, nes vartotojai paprastai turėtų žinotų parduotuvės ar restorano, kuriame jie yra, adresą.

3.1.4. Kituose ES teisės aktuose nustatyti reikalavimai teikti informaciją

Direktyva aktuali daugelyje sričių. Ja papildomos konkretiems gaminiams ir sektoriams taikomos vartotojų apsaugos taisyklės, ypač tos, kurios susijusios su reikalavimais teikti informaciją.

Pagal Direktyvos 3 straipsnio 2 dalį (53) VTD neturi įtakos kituose konkretiems sektoriams taikomuose ES teisės aktuose nustatytiems reikalavimams teikti informaciją. Tai Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas (ES) 2016/679 ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/58/EB (54) dėl e. privatumo, kurie yra itin svarbūs prekybai internetu, nes susiję su tokiais dalykais, kaip informavimas apie duomenų tvarkymą ir duomenų subjektų sutikimas, kad, prireikus, būtų tvarkomi jų asmens duomenis.

Be to, papildomi elektroninių ryšių paslaugų informacijos reikalavimai nustatyti Europos elektroninių ryšių kodekse (EERK; Direktyva (ES) 2018/1972) ir Komisijos įgyvendinimo reglamente (ES) 2019/2243 (55) dėl sutarties santraukos šablono.

EERK 102 straipsnio 1 dalyje nurodyta VTD 5 ir 6 straipsniais ir EERK VIII priedu pagrįsta informacija, kurią viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų teikėjai turi pateikti vartotojui prieš jam įsipareigojant pagal sutartį ar bet kokį atitinkamą pasiūlymą. Viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų teikėjai taip pat įpareigojami pateikti vartotojams glaustą ir lengvai skaitomą sutarties santrauką (EERK 102 straipsnio 3 dalis ir Įgyvendinimo reglamentas (ES) 2019/2243). Tačiau vien sutarties santraukos pateikimo nepakanka, kad būtų visiškai įvykdyti visi iki sutarties sudarymo teikiamos informacijos reikalavimai, numatyti EERK 102 straipsnio 1 dalyje ir VIII priede.

Papildomi informacijos reikalavimai taip pat nustatyti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2010/13/ES (56) dėl audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/72/EB (57) dėl elektros energijos, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/73/EB (58) dėl gamtinių dujų ir kt. (59)

VTD 6 straipsnio 8 dalyje konkrečiai aptariamas ryšys tarp šioje Direktyvoje ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2006/123/EB (60) (Paslaugų direktyva) bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/31/EB (61) (Elektroninės komercijos direktyva) nustatytų informacijos reikalavimų. Pirma, jame nurodyta, kad šiuose trijuose dokumentuose nustatyti informacijos reikalavimai papildo vienas kitą. Antra, jame paaiškinama, kad jeigu kurios nors iš šių dviejų direktyvų nuostata dėl turinio ir informacijos pateikimo būdo prieštarauja VTD nuostatai, viršenybę turi VTD nuostata (62).

3.1.5. Papildomų informacijos reikalavimų nustatymas

VTD 4 straipsnyje nurodyta: „Valstybės narės nacionalinėje teisėje neturi palikti galioti ar priimti nuostatų, nukrypstančių nuo šioje direktyvoje įtvirtintų nuostatų, įskaitant griežtesnių ar švelnesnių nuostatų, kuriomis užtikrinama nevienodo lygio vartotojų apsauga, nebent šioje direktyvoje būtų numatyta kitaip“.

Viena iš nuostatų, leidžiančių nukrypti nuo šio reikalavimo užtikrinti visišką suderinimą, yra 5 straipsnio 4 dalis, kurioje valstybėms narėms leidžiama nustatyti arba palikti galioti papildomus reikalavimus pateikti informaciją prieš sudarant sutartį, taikomus prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims.

Nors iš esmės ne prekybai skirtose patalpose ir nuotolinėms sutartims taikomi informacijos reikalavimai yra išsamūs, pagal Direktyvos 6 straipsnio 8 dalį ir 12 konstatuojamąją dalį, valstybės narės taip pat gali nustatyti papildomus informacijos reikalavimus vadovaudamosi Paslaugų Direktyva 2006/123/EB ir Elektroninės komercijos direktyva 2000/31/EB.

Aktuali Elektroninės komercijos direktyvos nuostata šiuo atžvilgiu yra 5 straipsnis, pagal kurį valstybės narės turi užtikrinti, kad paslaugų teikėjas sudarytų paslaugos gavėjams ir kompetentingoms institucijoms sąlygas nesudėtingai, tiesiogiai ir nuolat gauti bent tame straipsnyje nurodytą informaciją. Elektroninės komercijos direktyvos 10 straipsnyje nustatyti papildomi informacijos reikalavimai, susiję su sutarties sudarymo tvarka.

Kalbant apie Paslaugų direktyvą, jos 22 straipsnio 1–4 dalyse nustatyti konkretūs reikalavimai, susiję su informacija, kurią teikėjai turi pateikti paslaugų gavėjams, bei reikalavimas aiškiai, nedviprasmiškai ir laiku perduoti šią informaciją. 22 straipsnio 5 dalyje taip pat nustatyta, kad valstybėms narėms neužkertamas kelias įvesti papildomų informacijos reikalavimų, taikytinų jų teritorijoje įsisteigusiems teikėjams.

Papildomų reikalavimų teikti informaciją nustatymas pagal 6 straipsnio 8 dalį yra viena iš reguliavimo galimybių, kurią pasirinkusios valstybės narės privalo apie tai pranešti Komisijai pagal 29 straipsnį. Šią informaciją Komisija skelbia internete (63).

3.1.6. Kasdieniniams sandoriams taikoma išimtis

Pagal 5 straipsnio 3 dalį valstybės narės neprivalo taikyti reikalavimų suteikti informaciją iki sutarties sudarymo pagal 5 straipsnio 1 dalį prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims, susijusioms su kasdieniniais sandoriais ir kurios įvykdomos iš karto po sutarties sudarymo.

Šiems sandoriams būdinga tai, kad jie paprastai sudaromi dėl nedidelės vertės prekių. Vienas iš akivaizdžių pavyzdžių yra maisto produktų ir gėrimų, skirtų nedelsiant suvartoti (pavyzdžiui, užkandžių, maisto išsinešti ir pan.), pirkimas.

Be to, 5 straipsnio 3 dalis gali būti taikoma ne tik prekėms, bet ir kai kurioms paslaugoms. Šiuo atveju ypač svarbus antrasis 5 straipsnio 3 dalyje nurodytas kriterijus, t. y. reikalavimas, kad sutartis turi būti įvykdyta iš karto po jos sudarymo.

— Tokių galimų kasdieninių paslaugų pavyzdžiai: batų valymo gatvėje paslaugos ir kino teatro paslaugos tada, kai bilietas perkamas (t. y. sutartis sudaroma) prieš pat filmo peržiūrą.

3.1.7. Iki sutarties sudarymo pateiktos informacijos nekintamas pobūdis

Dėl pagal 6 straipsnio 1 dalį iki sutarties sudarymo privalomos pateikti informacijos 6 straipsnio 5 dalyje nustatyta: „5. „1 dalyje nurodyta informacija yra neatsiejama nuotolinės ar ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties dalis ir nėra keičiama, nebent sutarties šalys aiškiai susitartų kitaip“.

Todėl prekiautojo interneto svetainėje pateikta informacija sutarties šalims turėtų būti nekintama, o jeigu prekiautojas nori joje ką nors pakeisti, jis turėtų gauti aiškų vartotojo sutikimą.

— Pavyzdžiui, sutarties šalys gali susirašinėdamos elektroniniu paštu aiškiai susitarti dėl prekių pristatymo kitokiu laiku, negu nurodyta prekiautojo interneto svetainėje.

— Tačiau jeigu bendrosiose sutarties sąlygose būtų įrašyta nuostata, kad prekiautojas gali nukrypti nuo interneto svetainėje pateiktos informacijos, tai neatitiktų reikalavimo gauti aiškų sutarties šalių sutikimą.

6 straipsnio 5 dalis nebūtų taikoma po sutarties sudarymo padarytiems sąlygų pakeitimams. Kai tokie pakeitimai grindžiami sutarties sąlygomis, taikoma Nesąžiningų sąlygų sutartyse direktyva (64).

3.1.8. Papildomi kalbos reikalavimai

Pagal 6 straipsnio 7 dalį valstybės narės gali nustatyti reikalavimus dėl kalbos, kuria privaloma pateikti su sutartimis susijusią informaciją, taikomus ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms ir nuotolinės prekybos sutartims (65).

Pasinaudojus šia reglamentavimo galimybe, tarpvalstybine prekyba užsiimantiems prekiautojams būtų taikomi atitinkami reikalavimai, pavyzdžiui, teikti informaciją tos valstybės narės oficialia kalba, pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 (66) dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Reglamentas „Roma I“) nuostatas. Pagal šio reglamento 6 straipsnį, jeigu prekiautojas vykdo veiklą vartotojo įprastos gyvenamosios vietos valstybėje arba susieja šią veiklą su ta valstybe ar keliomis valstybėmis, tarp kurių yra ta valstybė, sutarčiai taikytina tos valstybės, kurioje yra įprasta vartotojo gyvenamoji vieta, teisė.

Jeigu sutarties šalys pasirenka kitos valstybės teisę, toks pasirinkimas negali atimti iš vartotojo apsaugos, kurią jam teikia privalomos jo gyvenamosios vietos valstybės teisės nuostatos. Todėl ir šioje situacijoje, jeigu prekiautojas savo veiklą susieja su vartotojais valstybėje narėje, kuri pagal VTD 6 straipsnio 7 dalį yra nustačiusi kalbos reikalavimus, prekiautojas turi pateikti vartotojams informaciją apie sutartį ta kalba, kurios reikalaujama toje valstybėje narėje, jeigu toks kalbos reikalavimas pagal nacionalinę teisę laikomas privaloma sutartine prievole.

Komercinės arba profesinės veiklos susiejimo su valstybe, kurioje gyvena vartotojas, sąvoką ESTT nagrinėjo sujungtose bylose C-585/08 ir C-144/09 Peter Pammer ir Hotel Alpenhof GmbH. Šiame Teismo sprendime pateikti keli kriterijai, pagal kuriuos nustatoma, ar interneto svetainė siejama su konkrečia valstybe nare, kaip antai kitų kalbų vartojimas arba kitos valiutos naudojimas toje svetainėje (67).

Reikėtų pažymėti, kad ši VTD numatyta reguliavimo galimybė papildo konkretiems sektoriams ir produktams taikomus Sąjungos teisės aktus, pagal kuriuos valstybėms narėms leidžiama nustatyti kalbos reikalavimus dėl įspėjimų ar instrukcijų, susijusių, pavyzdžiui, su žaislais (68) ar radijo įrenginiais (69). Be to, Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2019/771 (70) suteikiama galimybė nustatyti kalbos reikalavimus, susijusius su prekių komercinėmis garantijomis.

3.1.9. Prievolė įrodyti

Kadangi prekiautojui, kuris nepateikia konkrečios Direktyvoje reikalaujamos informacijos, pagal Direktyvą taikomos įvairios sutartyje numatytos sankcijos (kartu su sankcijomis, kurios gali būti taikomos pagal nacionalinės teisės aktus), 6 straipsnio 9 dalyje pateikta labai svarbi nuostata, pagal kurią nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių atveju „įrodinėjimo, ar įvykdyti šiame skyriuje nustatyti informacijos reikalavimai, pareiga tenka prekiautojui“.

Neatmetant galimybės kitokiomis priemonėmis pagrįsti faktus, prekiautojo argumentai neabejotinai būtų mažiau įtikinami, jeigu reikiamos informacijos nebūtų sutarties patvirtinime, pateiktame patvariojoje laikmenoje, kuriame pagal 7 straipsnio 1–2 dalis arba 8 straipsnio 7 dalį (jos aptariamos 4.4 skirsnyje) visada būtina pateikti 6 straipsnio 1 dalyje nurodytą informaciją, nebent ji jau pateikta patvariojoje laikmenoje.

3.2. Bendrieji reikalavimai dėl prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių ir nuotolinės prekybos bei ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių

3.2.1. Pagrindinės ypatybės

5 straipsnio 1 dalies a punktas ir 6 straipsnio 1 dalies a punktas „pagrindinės prekės ar paslaugos ypatybės, tiek, kiek tikslinga informacijos priemonės ir prekės ar paslaugos atžvilgiu“.

Nors šiame informacijos reikalavime aiškiai minimos prekės ir paslaugos, pagal 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 2 dalį, jis taikomas ir komunalinėms paslaugoms bei internetiniam skaitmeniniam turiniui.

Ta pati prievolė nustatyta ir NKVD 7 straipsnio 4 dalyje, kurioje nustatyti kvietimui pirkti taikomi informacijos reikalavimai. Atitinkamai, rinkdamiesi pagrindines ypatybes, apie kurias bus pranešama vartotojui, prekiautojai turėtų laikytis tokio paties požiūrio, kaip ir taikydami VTD, t. y. pranešti apie tas ypatybes, apie kurias vartotojai turi žinoti priimdami informacija pagrįstus sprendimus dėl pirkimo. Informacija apie pagrindines prekių ypatybes gali būti pateikiama ant jų pakuočių arba etiketėse, kurias gali peržiūrėti vartotojas. Sudėtingesnių prekių atvejais gali prireikti pateikti papildomos informacijos, kad būtų galima nustatyti pagrindinės jų ypatybes.

Visų pirma, vartotojams turi būti pranešama apie visas produkto ypatybes ir ribojančias sąlygas, kurių vidutinis vartotojas paprastai nesitiki, svarstydamas apie tam tikros kategorijos ar rūšies prekes ar paslaugas, nes yra didelė tikimybė, kad jos turės įtakos jo sprendimams dėl sandorių (71).

Visų sutarčių, kuriose vartotojas pateikia asmens duomenis, nepriklausomai nuo to, ar jose numatomas mokėjimas, atveju, prekiautojas privalo pranešti vartotojui apie duomenų tvarkymo tikslus asmens duomenų gavimo metu.

3.2.2. Prekiautojo tapatybė ir kontaktiniai duomenys

5 straipsnio 1 dalis. b) prekiautojo tapatybės duomenys, t. y. vardas, pavardė ar pavadinimas, geografinis adresas, kuriuo įsisteigęs prekiautojas, ir jo telefono numeris; 6 straipsnio 1 dalis. b) prekiautojo tapatybės duomenis, pavyzdžiui, jo vardą, pavardę ar pavadinimą; c) geografinį adresą, kuriuo įsisteigęs prekiautojas, taip pat prekiautojo telefono numerį ir elektroninio pašto adresą; be to, tais atvejais, kai prekiautojas pateikia kitas internetinio ryšio priemones, kuriomis vartotojui garantuojama galimybė saugoti patvariojoje laikmenoje bet kokį raštišką susirašinėjimą su prekiautoju, įskaitant tokio susirašinėjimo datą ir laiką, informacijoje taip pat išsamiai nurodomos tokios kitos priemonės; visos tos prekiautojo pateiktos ryšio priemonės skirtos tam, kad vartotojas galėtų greitai susisiekti su prekiautoju ir veiksmingai su juo bendrauti; jei taikytina, prekiautojas taip pat nurodo prekiautojo, kurio vardu jis veikia, geografinį adresą ir tapatybės duomenis; d) prekiautojo ir, jei taikoma, prekiautojo, kurio vardu jis veikia, veiklos vietos geografinį adresą, kuriuo vartotojas galėtų teikti skundus, jei šis adresas skiriasi nuo adreso, pateikto pagal c punktą;

3.2.2.1. Prekiautojo tapatybė

Be VTD nuostatų, NKVD 7 straipsnio 4 dalies b punkte nustatyta, kad informacija apie prekiautojo geografinį adresą ir tapatybę kvietimo pirkti atveju laikoma esmine informacija. Kalbant apie prekybai skirtose patalpose sudarytas sutartis, tokia informacija gali būti akivaizdi iš konteksto (taip pat žr. 3.1.3 skirsnį).

Ne prekybai skirtose patalpose sudarytų ir nuotolinių sutarčių atveju VTD reikalaujama, kad prekiautojas, veikiantis kito prekiautojo vardu, nurodytų tokio pastarojo prekiautojo tapatybę ir geografinį adresą. Be to, elektroninės prekyvietės, net jeigu jos yra tik tarpininkai ir neveikia kito prekiautojo vardu, turi imtis veiksmų, kad vartotojas būtų tinkamai informuotas apie faktinio atitinkamas prekes ar paslaugas siūlančio prekiautojo tapatybę, remiantis paties prekiautojo pateikiama informacija. Iš esmės, jeigu dėl prekyvietės nesugebėjimo informuoti apie tikrojo prekiautojo tapatybę sukuriamas įspūdis, kad prekyvietė yra tikrasis prekiautojas, prekyvietė gali būti laikoma atsakinga už prekiautojo pareigų vykdymą.

Byloje C-149/15 Wathelet (72) Teismas nagrinėjo neelektroninio tarpininko (automobilių remonto dirbtuvės) atsakomybę už vartotojams parduotų prekių atitiktį pagal buvusią Vartojimo prekių pardavimo direktyvą (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 1999/44/EB (73)). Teismas nurodė, kad nors Direktyvoje 1999/44/EB nesprendžiamas tarpininkų atsakomybės prieš vartotojus klausimas, „tokia išvada savaime nereiškia, kad sąvoka „pardavėjas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 1999/44/EB 1 straipsnio 2 dalies c punktą, galėtų būti aiškinama taip, jog ji apima fizinio asmens naudai veikiantį verslininką , kai jis vartotojo požiūriu prisistato kaip vartojimo prekės pardavėją, vykdantį savo profesinę veiklą arba verslą. Iš tiesų šis verslininkas gali sukelti painiavą vartotojo sąmonėje ir leisti jam klaidingai manyti, kad minėtas asmuo yra prekės pardavėjas ir savininkas.“ (74)

Teismas taip pat nurodė, kad „Šiuo klausimu siekiant nustatyti, ar vartotojas galėjo suprasti, jog tarpininkas veikė fizinio asmens naudai , gali būti svarbu, be kita ko, vykdant pirkimo–pardavimo sandorį tarpininko dalyvavimo apimtis ir pastangų intensyvumas, aplinkybės, kuriomis prekė buvo patiekta vartotojui, ir pastarojo elgesys.“ (75)

Šios teismo išvados dėl neelektroninio tarpininko atsakomybės už prekių atitiktį taip pat gali būti svarbios kitiems tarpininkams ir kitoms prekiautojų pareigoms pagal ES teisę, taip pat ir elektroninių priemonių kontekste. Visų pirma, elektroninės prekyvietės, vartotojo požiūriu sudarydamos įspūdį, kad jos veikia kaip prekiautojos pagal (siūlomą) sutartį, gali tapti atsakingos už prekiautojo pareigų, susijusių su iki sutarties sudarymo privaloma pateikti informacija arba sutarties vykdymu pagal VTD, vykdymą.

Byloje C-149/15 Wathelet Teismas pabrėžė, kad „tam, kad vartotojas galėtų pasinaudoti jam Direktyvos teikiama apsauga, svarbu tai, kad vartotojas žinotų pardavėjo tapatybę, ir ypač tai, ar jis yra fizinis asmuo ar verslininkas“ (76). Tačiau net jei tikrasis tiekėjas taip pat yra prekiautojas ir iš vartotojo nebūtų atimtos nebūtų jo teisės, galbūt vartotojas nebūtų sudaręs sutarties, jeigu būtų žinojęs tikrojo prekiautojo tapatybę. Visų pirma vartotojui gali kilti susirūpinimas, pavyzdžiui, dėl tokio prekiautojo patikimumo ir galimybės jo atžvilgiu įgyvendinti vartotojų teises.

Informacijos apie prekiautojo tapatybę nepateikimas arba neteisingų duomenų pateikimas laikomas VTD pažeidimu. Tai taip pat gali būti laikoma klaidinančia veikla pagal NKVD, jeigu ji turi įtakos vartotojo sprendimui dėl sandorio. ES teisėje taip pat numatomos sektorių nuostatos, kuriomis dar labiau sugriežtinamas šis reikalavimas. Pavyzdžiui, parduodant vaistus internetu (77) griežtai draudžiama nenurodyti aiškaus prekyvietės ir mažmenininko atskyrimo. ES rinkoje vaistus siūlanti prekyvietė turi užtikrinti, kad vartotojai galėtų patikrinti, ar prekiautojas turi atitinkamus leidimus ir veikia laikydamasis teisės aktų (78).

Sutarties, kurioje dalyvauja trečiasis asmuo, vykdymo būdas neturi įtakos VTD nustatytoms su sutartimi susijusioms teisėms ir pareigoms. Pavyzdžiui, taikant trikampės prekybos (angl. „dropshipping“) verslo modelį, prekiautojas nelaiko tam tikrų parduodamų prekių sandėlyje, o vartotojui užsisakius jas perka iš trečiosios šalies ir siunčia tiesiai klientui.

Tačiau jeigu prekiautojas tik apdoroja užsakymą kaip tarpininkas ir persiunčia jį kitam prekiautojui įvykdyti to antrojo prekiautojo vardu, remiantis Wathelet byla, pirmasis prekiautojas gali būti laikomas atsakingu vartotojui, jeigu, vartotojo nuomone, tas prekiautojas prisistato kaip vartojimo prekių pardavėjas pagal sutartį. Norėdamas išvengti tokios atsakomybės, prekiautojas turi aiškiai informuoti vartotoją, kad jis veikia kaip tarpininkas, ir aiškiai pateikti informaciją apie tikrojo pardavėjo tapatybę (79).

Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Direktyvoje (ES) 2019/2161 nustatytame 6a straipsnio b punkte nustatytas konkretus papildomas reikalavimas internetinių prekyviečių teikėjams informuoti vartotojus apie prekes, paslaugas arba skaitmeninį turinį siūlančios trečiosios šalies statusą remiantis trečiosios šalies pateikta informacija (žr. 3.4.2 skirsnį).

3.2.2.2. Ryšio priemonės

Kalbant apie nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytas sutartis, 6 straipsnio 1 dalies c punkte su pakeitimais, padarytais Direktyva (ES) 2019/2161, nurodyta, kad prekiautojas turi pateikti vartotojui informaciją apie toliau nurodytas ryšio priemones, kurios yra iki sutarties sudarymo privalomos pateikti informacijos dalis:

— prekiautojo geografinį adresą, telefono numerį ir elektroninio pašto adresą ir

— jei turi, kitas elektroninio susirašinėjimo priemonės, kurių turinį, datą ir laiką galima išsaugoti patvariojoje laikmenoje.

Patvarioji laikmena VTD 2 straipsnio 10 dalyje apibrėžiama kaip priemonė, kuri leidžia vartotojui ar prekiautojui saugoti asmeniškai jam skirtą informaciją taip, kad informacija tam tikrą laiką būtų prieinama ir kad saugomą informaciją būtų galima atgaminti nepakitusią (taip pat žr. 4.4 skirsnį).

Pavyzdžiui, kalbant apie pranešimų siuntimo programėles, kai kurios iš jų siuntėjui, pavyzdžiui, B2C veiklą vykdančiam prekiautojui, suteikia galimybę pagal numatytuosius nustatymus arba rankiniu būdu per tam tikrą (trumpą) laikotarpį po jų pristatymo ištrinti išsiųstus pranešimus. Atitinkamai, šios ryšio priemonės nesuteikia vartotojui veiksmingos galimybės išsaugoti gautą pranešimą. Gavėjas gali išsaugoti savo pranešimus arba jų atsargines kopijas, tačiau tam reikėtų papildomų techninių įgūdžių ir žinių, kurių nesitikima vertinant vidutinį vartotoją. Atitinkamai reikia individualiai įvertinti kiekvieną pranešimų siuntimo programėlę ir nustatyti, ar ji atitinka nustatytus kriterijus, atsižvelgiant ir į nuolatinius šių programėlių patobulinimus.

Teismas byloje C-649/17 Amazon ES konkrečiai pažymėjo, kad vartotojų galimybė greitai susisiekti su prekiautojais ir veiksmingai su jais bendrauti yra labai svarbi siekiant užtikrinti ir veiksmingai įgyvendinti vartotojų teises (80). Todėl bet kokios prekiautojo naudojamos ryšio priemonės turi atitikti tiesioginio ir veiksmingo bendravimo kriterijus.

Šiame sprendime Teismas patvirtino, kad 6 straipsnio 1 dalies c punkte prekiautojui nedraudžiama kartu su nuostatoje išvardytomis ryšio priemonėmis naudoti kitas, užtikrinančias tiesioginį ir veiksmingą bendravimą (81).

Šis aiškinimas išlieka aktualus ir po Direktyva (ES) 2019/2161 padarytų pakeitimų. Nors prekiautojas prieš sudarydamas sutartį privalo informuoti vartotoją apie nurodytas 6 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytus kriterijus atitinkančias ryšio priemones, prekiautojui nedraudžiama siūlyti ir alternatyvias ryšio priemones. Tai gali būti, pavyzdžiui, automatiniai balso asistentai arba elektroninio susirašinėjimo priemonės (pokalbių robotai), neturintys 6 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytų funkcijų. Tokioms papildomoms priemonėms taikomos bendrosios NKVD taisyklės. Visų pirma prekiautojai turėtų aiškiai ir laiku informuoti vartotojus, ar naudodami tokias alternatyvias priemones vartotojai gali sekti susirašinėjimo eigą, įskaitant jo datą ir laiką.

Prekiautojas taip pat turi užtikrinti, kad visos elektroninės ryšio priemonės, apie kurias vartotojas buvo informuotas prieš sudarant sutartį (ir sutarties patvirtinimo metu), kaip nurodyta 6 straipsnio 1 dalies c punkte, būtų lengvai pasiekiamos naudojant prekiautojo sąsają. Bet kokios papildomos ryšio priemonės neturėtų būti pateikiamos ir siūlomos taip, kad vartotojams būtų sunku pasiekti ir naudoti pagal 6 straipsnio 1 dalies c punktą numatytas ryšio priemones.

Galimybę naudoti ryšio priemones reikia suteikti tam, kad vartotojas galėtų greitai ir veiksmingai susisiekti su prekiautoju. Tai reiškia, kad reikėtų imtis priemonių užtikrinti, kad, pavyzdžiui, būtų atsiliepiama į skambučius telefonu darbo valandomis ir greitai atsakoma į pasiteiravimus elektroniniu paštu.

3.2.2.3. Įsisteigimo vieta

Įsisteigimo sąvoka pagal šį reikalavimą teikti informaciją yra tapati sąvokai, vartojamai, pavyzdžiui, Paslaugų direktyvoje 2006/123/EB, kurioje įsisteigimas apibrėžtas kaip „faktinis teikėjo vertimasis ekonomine veikla, kaip nurodyta Sutarties 43 straipsnyje, neribotą laiką ir naudojantis stabilia infrastruktūra, kurioje faktiškai teikiamos paslaugos“ (4 straipsnis). Direktyvos 37 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad „<…> kai teikėjas turi kelias įsisteigimo vietas, svarbu nustatyti, kurioje įsisteigimo vietoje minėta paslauga faktiškai teikiama <…>“.

Vadovaujantis tuo pačiu požiūriu, galima nustatyti, kokios vietos geografinį adresą reikėtų pateikti pagal šią direktyvą. Kadangi privaloma pateikti informaciją apie geografinį adresą, turėtų būti nurodyta fizinė buvimo vieta.

— Pavyzdžiui, nepakanka kaip prekiautojo adresą nurodyti vien pašto dėžutės numerį.

3.2.2.4. Veiklos vieta

Veiklos vieta reikėtų laikyti vietą, kurioje priimami svarbiausi sprendimai dėl prekiautojo bendro veiklos valdymo ir atliekamos centrinės administracijos užduotys. Tokia išvada išplaukia, pavyzdžiui, iš Teismo sprendimo byloje C-73/06 Planzer:

„Nustatant bendrovės ekonominės veiklos vietą, reikia atsižvelgti į keletą aspektų, tarp kurių pirmiausia – registruota buveinė, centrinės administracijos vieta, vadovų susirinkimų vieta ir vieta, kurioje sprendžiama šios bendrovės strategija (paprastai ji sutampa su susirinkimų vieta). Taip pat galima atsižvelgti ir į kitus aspektus: pagrindinių vadovų gyvenamąją vietą, visuotinių susirinkimų vietą, administracinių dokumentų ir apskaitos dokumentų priėmimo vietą ir į pagrindinę finansinių, būtent banko, operacijų vietą.“ (82)

3.2.3. Kaina

5 straipsnio 1 dalis. c) bendra prekių ar paslaugų kaina, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl prekių arba paslaugų pobūdžio ši kaina yra tokia, kad pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto, metodas, pagal kurį ši kaina apskaičiuojama, ir, jei taikoma, visos papildomos gabenimo, pristatymo ir pašto išlaidos arba, jei tos papildomos išlaidos dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuotos iš anksto, informacija apie tai, kad gali tekti apmokėti tas papildomas išlaidas; 6 straipsnio 1 dalis. e) bendrą prekių ar paslaugų kainą, į kurią įskaičiuoti mokesčiai, arba, jeigu dėl prekių arba paslaugų pobūdžio ši kaina yra tokia, kad pagrįstai negali būti apskaičiuota iš anksto, metodas, pagal kurį ši kaina apskaičiuojama, ir, jei taikoma, visos papildomos gabenimo, pristatymo ir pašto išlaidos bei kitos išlaidos arba, jei tos papildomos išlaidos dėl pagrįstų priežasčių negali būti apskaičiuotos iš anksto, informacija apie tai, kad gali tekti apmokėti tas papildomas išlaidas. Tuo atveju, kai sudaroma neterminuota arba abonentinė sutartis, galutinę kainą sudaro visos sąskaitų pateikimo laikotarpio išlaidos. Kai už tokias sutartis imamas fiksuotas mokestis, galutinė kaina taip pat reiškia visas mėnesio išlaidas. Jeigu visos išlaidos negali būti pagrįstai iš anksto apskaičiuotos, turi būti nurodytas metodas, pagal kurį apskaičiuojama kaina;

Pabrauktose 6 straipsnio 1 dalies e punkto dalyse nustatyti papildomi reikalavimai teikti informaciją apie kainas taikomi tik nuotolinės prekybos sutartims ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims, kitaip negu 5 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimai, kurie taikomi prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims. Visų pirma, nuotolinės prekybos sutarčių ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių atveju privaloma pateikti konkrečią informaciją, kai sudaromos abonentinės ir neterminuotos sutartys.

Jeigu už produktą arba vieną iš produktų, tiekiamų pagal neterminuotą ar abonentinę sutartį, imamas fiksuotas mokestis, reikėtų pateikti informaciją apie visas sąskaitų pateikimo laikotarpio išlaidas ir apie visas mėnesio išlaidas.

— Pavyzdžiui, pagal interneto ar mokamo garso ir vaizdo turinio paslaugų teikimo abonentines sutartis paprastai kas mėnesį, du mėnesius arba ketvirtį mokamas fiksuotas mokestis, nepriklausomai nuo to, kiek naudojamasi ta paslauga. Todėl vartotojui, norinčiam sudaryti abonentinę sutartį internetu arba ne prekybai skirtose patalpose, reikėtų pranešti apie mėnesio išlaidas ir, jeigu sąskaitų pateikimo laikotarpis yra kitoks, sąskaitų pateikimo laikotarpio išlaidas.

Jeigu neįmanoma iš anksto apskaičiuoti visų su sutartyje numatytu produktu arba vienu iš produktų susijusių išlaidų, prekiautojas turėtų pranešti vartotojui apie šių kintamų išlaidų apskaičiavimo būdą.

— Pavyzdžiui, teikdamas balso telefonijos paslaugas, kai išlaidos priklauso nuo faktinio naudojimosi tomis paslaugomis, prekiautojas turėtų pateikti vartotojui išsamų telefono skambučių kainoraštį (83).

Pagal 6 straipsnio 6 dalį, taikomą ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms ir nuotolinės prekybos sutartims, vartotojai neturi mokėti jokių papildomų mokesčių ar patirti išlaidų, apie kurias prekiautojas jiems nepranešė. Tai rodo, kad prekiautojas privalo pranešti vartotojui apie visą kainą, įskaitant visus taikytinus mokesčius, muitus ir papildomas išlaidas, ypač bet kokį importo PVM, muitus, muitinį įforminimą ir pan., kurie gali būti taikomi perkant iš ne ES prekiautojų (84).

Kai ska