Direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas baigėsi 2018 m. rugsėjo 8 d. Septynios valstybės narės – Prancūzija, Vokietija, Vengrija, Italija, Latvija, Slovakija ir Švedija – apie Direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę pranešė iki nustatyto termino, o dvi valstybės (Suomija ir Nyderlandai) tai padarė netrukus po to.

Be šioje ataskaitoje pateiktos analizės, gali būti papildomų perkėlimo į nacionalinę teisę uždavinių ir kitų nuostatų, apie kurias Komisijai nepranešta, arba kitų su teisėkūra susijusių ir nesusijusių pokyčių. Todėl šia ataskaita Komisijai neužkertama kelio toliau vertinti kai kurias nuostatas, kad ji galėtų toliau padėti valstybėms narėms perkelti Direktyvą į nacionalinę teisę ir ją įgyvendinti.

Šioje ataskaitoje pateiktas aprašymas ir analizė daugiausia pagrįsti informacija, kurią valstybės narės iki 2020 m. balandžio mėn. pateikė Komisijai pranešimuose apie nacionalines priemones, kuriomis ši direktyva perkelta į nacionalinę teisę. Į pranešimus, gautus po minėto termino, neatsižvelgiama. Analizuoti iš valstybių narių gautą informaciją Komisijai padėjo išorės rangovas. Valstybės narės taip pat pateikė pastabas dėl preliminarių rangovo išvadų, kurios yra papildomas informacijos šaltinis. Ataskaitoje taip pat atsižvelgiama į informaciją, valstybių narių pateiktą per penkis perkėlimo į nacionalinę teisę praktinius seminarus, kuriuos Komisija surengė 2017 m. birželio mėn. – 2018 m. rugsėjo mėn., ir viešai prieinamą informaciją. Komisija taip pat atsižvelgė į Komisijos ataskaitos dėl 2008 m. lapkričio 28 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/919/TVR, iš dalies keičiančio Pamatinį sprendimą 2002/475/TVR dėl kovos su terorizmu, įgyvendinimo, išvadas.

Kalbant apie Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punktą dėl žmogaus pagrobimo arba laikymo įkaitu, atrodo, kad Lietuvos teisės aktai neapima padėties, kai žmogaus pagrobimas arba laikymas įkaitu buvo įvykdytas siekiant stipriai įbauginti gyventojus arba rimtai destabilizuoti ar sunaikinti pagrindines politines, konstitucines, ekonomines ar socialines šalies ar tarptautinės organizacijos struktūras. Atrodo, kad Suomijos teisės aktai aiškiai neapima visų žmonių grobimo atvejų, tik paaštrėjusią prekybos žmonėmis problemą.

Remiantis Direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės užtikrina, kad šios dalies pastraipose nurodytos tyčinės veikos būtų apibrėžiamos kaip teroristiniai nusikaltimai tais atvejais, kai jos padaromos siekiant vieno iš 2 dalyje išvardytų tikslų. 3 straipsnio 1 dalis apima ne tik reikalavimą kriminalizuoti konkrečias veikas, bet ir tai, kad tokios veikos nacionalinės teisės aktuose turi būti apibrėžiamos kaip teroristiniai nusikaltimai. Tačiau Vokietijoje, atrodo, nėra nuostatos, pagal kurią bet kuri 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta nusikalstama veika būtų laikoma „teroristiniu nusikaltimu“, jeigu yra įvykdoma siekiant 3 straipsnio 2 dalies tikslų. Vienintelės nusikalstamos veikos, aiškiai apibrėžtos kaip teroristiniai nusikaltimai, yra terorizmo finansavimas ir su teroristine grupe susijusios nusikalstamos veikos. Atrodo, kad taip sudaroma kliūtis asmenį, kuris veikdamas vienas teroristiniu tikslu įvykdo nurodytą nusikalstamą veiką, nedalyvaudamas teroristinės grupės veikloje ir jos neremdamas, apkaltinti įvykdžius teroristinį nusikaltimą, išskyrus terorizmo finansavimo, kuris Vokietijos teisėje apibrėžiamas kaip teroristinis nusikaltimas, atvejus. Be to, svarbu nustatyti bendrą teroristinių nusikaltimų apibrėžtį, nes tai leidžia veiksmingai taikyti bendradarbiavimo teisėsaugos srityje priemones, pavyzdžiui, Tarybos sprendimą 2005/671/TVR.

Be to, Portugalijoje neminimas verbavimas su teroristine grupe susijusiai nusikalstamai veikai (4 straipsnis). Vokietijoje 6 straipsnis į nacionalinę teisę perkeltas keliomis nuostatomis, kurios kartu, regis, neapima visų būtinų Direktyvoje nurodytų nusikalstamų veikų.

Atrodo, kad Bulgarijaį nacionalinę teisę neperkėlė Direktyvos 3 straipsnio 2 dalies c punkto tikslo, susijusio su mėginimais rimtai destabilizuoti ar sunaikinti pagrindines politines, konstitucines, ekonomines ar socialines šalies ar tarptautinės organizacijos struktūras.

Dvidešimt trys valstybės narės pasinaudojo (arba iš dalies pasinaudojo) šia galimybe. Dvi valstybės narės (Estija it Slovėnija) visiškai nepasinaudojo Direktyvos 16 straipsnyje numatyta galimybe.

Kalbant apie c punktą dėl jurisdikcijos, kai nusikalstamą veiką padaręs asmuo yra vienas iš jos piliečių ar rezidentų, atrodo, kad Vokietijos teisės aktuose nėra bendros taisyklės, pagal kurią būtų nustatomas nuolatinės gyvenamosios vietos principas, o Portugalijoje, atrodo, nėra bendros taisyklės, pagal kurią būtų nustatomas pilietybės principas.

18 straipsnio c punkte numatyta galimybe skirti teisminę priežiūrą pasinaudojo penkios valstybės narės (Ispanija, Kipras, Malta, Prancūzija ir Rumunija).

Direktyvos 17 straipsnyje nustatoma, kad valstybės narės turi užtikrinti, kad juridiniai asmenys galėtų būti patraukti atsakomybėn už bet kurią iš Direktyvos 3–12 straipsniuose ir 14 straipsnyje nurodytų nusikalstamų veikų, kurias jų naudai įvykdė asmuo, veikęs individualiai arba kaip to juridinio asmens struktūros dalis ir to juridinio asmens struktūroje užimantis vadovaujamas pareigas, arba jei dėl šio asmens vykdomos nepakankamos priežiūros ar kontrolės buvo galima įvykdyti tokią nusikalstamą veiką. Taip pat apibrėžiama, kad juridinių asmenų atsakomybė taip pat apima baudžiamąsias bylas fiziniams asmenims, kurie yra nusikalstamų veikų vykdytojai, kurstytojai ar padėjėjai. Apskritai valstybės narės ėmėsi tinkamų priemonių siekdamos laikytis šio straipsnio.

Direktyvos 24 straipsnyje nurodyti valstybių narių įpareigojimai teikti pagalbą ir paramą terorizmo aukoms.

Direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje reikalaujama užtikrinti, kad tyrimai ar baudžiamasis persekiojimas dėl nusikalstamų veikų nepriklausytų nuo pateikto pranešimo ar kaltinimo. Ši dalis tinkamai perkelta į nacionalinę teisę.

Direktyvos 24 straipsnio 2 dalyje reikalaujama užtikrinti, kad pagal Direktyvą 2012/29/ES veiktų paramos tarnybos, kurių teikiamomis paslaugomis terorizmo aukos galėtų pasinaudoti iškart po teroristinio išpuolio ir naudotųsi tol, kol reikia.

Bendrosios paramos aukoms tarnybos Lietuvoje nėra įsteigtos, tačiau yra paslaugų, apimančių tam tikrus aspektus, pavyzdžiui, teisinę paramą. Panašu, kad Lenkijos, Liuksemburgo ir Slovėnijos teisės aktuose nenurodyta, kad paramos tarnybos turėtų turėti galimybę tenkinti konkrečius terorizmo aukų poreikius. Reikalavimas užtikrinti, kad paramos aukoms paslaugomis aukos galėtų pasinaudoti iškart po teroristinio išpuolio ir naudotųsi tol, kol reikia, nėra aiškiai perkeltas į šešiolikos valstybių narių nacionalinę teisę, nors daugelyje šių valstybių narių šis reikalavimas taikomas praktiškai.

Direktyvos 24 straipsnio 3 dalyje nurodoma, kad paramos tarnybos turi būti pajėgios patenkinti konkrečius terorizmo aukų poreikius. Paslaugos turi būti konfidencialios, nemokamos ir lengvai prieinamos. Jos turi apimti: a) emocinę ir psichologinę paramą, b) rekomendacijas ir informaciją, c) pagalbą, susijusią su reikalavimais dėl kompensacijos. Atrodo, jog reikalavimas, kad šios paslaugos būtų konfidencialios ir nemokamos, nebuvo aiškiai perkeltas į Austrijos, Bulgarijos, Lenkijos, Kroatijos ir Maltos nacionalinę teisę.



Kalbant apie paslaugų rūšis, kurias turi apimti parama aukoms, atrodo, kad 24 straipsnio 3 dalies a punktas dėl emocinės ir psichologinės paramos nėra aiškiai perkeltas Lietuvos ir Liuksemburgo nacionalinę teisę. Čekija, Italija, Kroatija, Lietuva ir Slovėnija iš dalies perkėlė į nacionalinę teisę 24 straipsnio 3 dalies b punktą dėl rekomendacijų ir informacijos teikimo. Atrodo, kad šių valstybių narių perkėlimas į nacionalinę teisę neapima visų pirma rekomendacijų ir informacijos praktiniais ar finansiniais klausimais. Kalbant apie Rumuniją ir Slovėniją, nacionalinės priemonės nėra pakankamai konkrečios, kad būtų galima daryti išvadą, jog bus teikiama faktinė pagalba, susijusi su reikalavimais dėl kompensacijos (24 straipsnio 3 dalies c punktas). Nepaisant to, kad šios nuostatos nebuvo aiškiai perkeltos į nacionalinę teisę, iš turimos informacijos matyti, kad pirmiau minėtos paslaugų rūšys praktiškai prieinamos keliose iš šių valstybių narių.

Direktyvos 24 straipsnio 4 dalyje pabrėžiama, kad nacionalinėje skubaus reagavimo infrastruktūroje turėtų galioti mechanizmai arba protokolai, kurie sudarytų sąlygas aktyvuoti paramos paslaugas. Nedelsiant turėtų būti užtikrintas pajėgumas visapusiškai tenkinti aukų ir jų šeimos narių poreikius iškart po teroristinio išpuolio ir vėliau tol, kol reikia. Atrodo, kad taikomos nacionalinės priemonės iš esmės atitinka šioje Direktyvoje reikalaujamą paramą.

Panašiai Direktyvos 24 straipsnio 5 dalyje iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad terorizmo aukoms iškart po teroristinio išpuolio būtų suteiktas ir kol reikia, teikiamas tinkamas medicininis gydymas. Atrodo, kad šį įpareigojimą apima bendrosios medicinos paslaugų teikimas pagal nacionalines sveikatos priežiūros sistemas.

Direktyvos 24 straipsnio 6 dalyje reikalaujama užtikrinti, kad terorizmo aukos galėtų gauti teisinę pagalbą pagal Direktyvą 2012/29/ES, jeigu jos turi šalies baudžiamajame procese statusą, šiuo tikslu užtikrinant, kad sąlygose ir procedūrinėse taisyklėse, pagal kurias terorizmo aukos gali gauti teisinę pagalbą pagal nacionalinę teisę, būtų tinkamai atsižvelgta į nusikalstamos veikos sunkumą ir aplinkybes. Neatrodo, kad šią 24 straipsnio 6 dalį Graikija, Ispanija, Latvija, Lenkija, Liuksemburgas, Malta ir Portugalija būtų perkėlusios į nacionalinę teisę.

2.2.25.Terorizmo aukų apsauga (25 straipsnis)

Direktyvos 25 straipsnyje iš valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad pagal Direktyvą 2012/29/ES būtų galima naudoti terorizmo aukų ir jų šeimos narių apsaugos priemones. Nustatant, ar ir kokiu mastu būtų galima pasinaudoti šiomis priemonėmis, ypač daug dėmesio turi būti skiriama bauginimo bei galimo keršto rizikai ir poreikiui apsaugoti terorizmo aukų orumą bei fizinę neliečiamybę. Nustatytos su devyniomis valstybėmis narėmis (Belgija, Bulgarija, Čekija, Lietuva, Lenkija, Malta, Rumunija, Slovakija ir Slovėnija) susijusios problemos. Daugeliu atvejų tai susiję su Direktyvos 2012/29/ES perkėlimo į nacionalinę teisę klausimais. Terorizmo aukų šeimos nariams apsauga nėra visiškai užtikrinta. Neatrodo, kad Bulgarijoje būtų atsižvelgiama į bauginimo bei galimo keršto riziką ir poreikį apsaugoti aukų orumą ir fizinę neliečiamybę apklausų ir parodymų davimo metu. Lenkijosperkėlimo į nacionalinę teisę nuostata neatrodo aiškiai susijusi su „bauginimo bei galimo keršto rizika ir poreikiu apsaugoti terorizmo aukų orumą bei fizinę neliečiamybę“, o Slovėnijos teisės aktuose, regis, nenumatyta terorizmo aukų fizinės neliečiamybės ir orumo apsauga. Slovakijos teisės aktuose numatytos priemonės, kuriomis siekiama išvengti aukų ir nusikalstamą veiką įvykdžiusių asmenų bendravimo, tačiau atrodo, kad šios priemonės taikomos tik aukoms iki pagrindinio teismo posėdžio, o ne per visą baudžiamąjį procesą.

2.2.26.Kitoje valstybėje narėje gyvenančių terorizmo aukų teisės (26 straipsnis)

Direktyvos 26 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatomas valstybių narių įpareigojimas užtikrinti, kad terorizmo aukos, kurios yra kitos valstybės narės nei valstybė narė, kurioje buvo įvykdytas teroristinis nusikaltimas, rezidentai, turėtų galimybę gauti informacijos apie savo teises, paramos paslaugas ir kompensavimo sistemas valstybėje narėje, kurioje buvo įvykdytas teroristinis nusikaltimas. Dauguma šioje ataskaitoje nurodytų valstybių narių užtikrina galimybę gauti informacijos apie aukų teises, neatsižvelgiant į asmens gyvenamąją vietą, ir atrodo, kad visos valstybės narės vykdo šį įpareigojimą.

Remiantis Direktyvos 26 straipsnio 2 dalimi, valstybės narės turi užtikrinti, kad visos terorizmo aukos turėtų galimybę naudotis pagalbos ir paramos paslaugomis, kaip nustatyta 24 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose, jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje, net jei teroristinis nusikaltimas buvo įvykdytas kitoje valstybėje narėje. Atrodo, kad Bulgarijos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonė taikoma visoms jos teritorijoje ir už jos teritorijos ribų įvykdytoms nusikalstamoms veikoms, tačiau tik tuo atveju, kai auka yra Bulgarijos pilietis. Todėl Bulgarijoje gyvenančios aukos, kurios nėra Bulgarijos piliečiai, nenurodytos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonėje.

3.IŠVADOS