[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 17.5.2005 KOM(2005) 192 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS Trečioji pažangos sanglaudos srityje ataskaita – naujosios augimo, darbo vietų ir sanglaudos partnerystės link{SEC(2005)632} TURINYS Įžanga 3 1. Ekonominiai ir socialiniai skirtumai išsiplėtusioje ES 3 1.1. Skirtumų lygiai 3 1.1.1. BVP – plėtra sąlygojo didesnį atotrūkį 3 1.1.2. BVP regionuose 4 1.1.3. Užimtumo lygis – būtina siekti didesnės pažangos 4 1.1.4. Produktyvumas – naujausia pažanga 4 1.2. Su skirtumais susijusios tendencijos 5 2. ES sanglaudos politika ir lisabonos strategija 2000–2006 m. laikotarpiu 7 2.1. Struktūriniai fondai ir Lisabonos strategija – sutampantys tikslai 7 2.2. Vidurio laikotarpio peržiūra – galimybė pasitaisyti 7 2.3. Sanglaudos politika naujosiose valstybėse narėse – gera pradžia 8 2.4. Papildomumas 9 3. Sanglaudos politikos bei ekonominio augimo ir darbo vietų kūrimo darbotvarkės ateitis 9 3.1. Kitų ES institucijų ir organų nuomonės 10 3.2. Su sanglaudos politika susiję renginiai – pagrindinių dalyvių sutelkimas 10 3.3. Pavasario Europos Taryba: regionai yra Lisabonos proceso dėmesio centre 10 3.4. Bendrijos strateginės gairės 2007–2013 m. 11 KOMISIJOS KOMUNIKATAS Trečioji pažangos sanglaudos srityje ataskaita – naujosios augimo, darbo vietų ir sanglaudos partnerystės link Įžanga Trečiojoje pažangos ataskaitoje pristatoma su situacija regionuose susijusi naujausia informacija ir vystymosi tendencijos nuo Trečiosios sanglaudos ataskaitos paskelbimo 2004 m. vasario mėnesį. Ataskaitoje taip pat aptariami svarbūs Europos regioninės ir sanglaudos politikos klausimai, susiję su struktūrinių fondų vidurio laikotarpio peržiūra. Trečioji sanglaudos ataskaita buvo svarbi tuo, kad joje buvo numatyti pagrindiniai Sąjungos regioninės ir sanglaudos politikų principai 2007–2013 m. laikotarpiui, be to, ją sekė 2004 m. liepą vykęs šiuo metu Taryboje ir Europos Parlamente svarstomų teisės aktų pasiūlymų pristatymas. Pažymėtini dar du sanglaudos politikai svarbūs įvykiai, įvykę po trečiosios ataskaitos priėmimo. Pirmiausia, 2004 m. gegužę įvykusi istorinė plėtra, kurios metu Sąjungos valstybių narių skaičius padidėjo nuo 15 iki 25, skatindama naujų galimybių visos Sąjungos teritorijoje kūrimą, pabrėžė sanglaudos politikos reikšmę Europos integracijos procese. Antra, 2005 m. kovą, remdamasi Komisijos pasiūlymu, Europos Taryba paskelbė ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategiją, skirtą Lisabonos darbotvarkei po mišrių vidurio laikotarpio peržiūros rezultatų atnaujinti. Pradedant paskutinius derybų etapus, šioje ataskaitoje aptariami integracijos, ekonominio augimo ir darbo vietų kūrimo klausimai, taip pat pabrėžiami ir strategijoje, yra ypatingai svarbūs siūlomai sanglaudos politikos reformai. 1. EKONOMINIAI IR SOCIALINIAI SKIRTUMAI IšSIPLėTUSIOJE ES Pagal Sutarties 158 straipsnį, svarbiausias sanglaudos politikos tikslas yra sumažinti regionų išsivystymo lygio skirtumus. Atsižvelgiant į naujausią plėtrą, kuomet Sąjunga išsiplėtė iki 25 valstybių narių, bei į Bulgarijos ir Rumunijos perspektyvą įstoti į Sąjungą 2007 m., aišku, kad skirtumai visoje ES reikšmingai padidėjo. Pajamos vienam gyventojui ir užimtumo lygis naujosiose valstybėse narėse yra gerokai mažesnis nei kitose ES šalyse. Tuo pačiu metu naujųjų šalių vystymosi dinamiškumas pastaraisiais metais leido pasiekti didelį BVP ir produktyvumo augimo tempą, taigi, skirtumai nuolat mažėjo. Kitoje ataskaitos dalyje pateikiama atnaujinta skirtumų ir jų tendencijų analizė. 1.1. Skirtumų lygiai 1.1.1. BVP – plėtra sąlygojo didesnį atotrūkį Skirtumai tarp 25 valstybių narių pagal vienam gyventojui tenkantį BVP yra gana dideli. 2003 m. vienam gyventojui tenkančio BVP lygis (vertinant pagal perkamosios galios paritetą) svyravo nuo 41 % ES vidurkio Latvijoje iki 215 % Liuksemburge. Antroji šalis pagal šį veiksnį yra Airija, kurios BVP sudaro 132 % ES vidurkio. Visose naujosiose valstybėse narėse vienam gyventojui tenkantis BVP yra mažesnis nei 90 % ES 25 vidurkio, o Lenkijoje, Latvijoje, Lietuvoje ir Estijoje, taip pat Rumunijoje ir Bulgarijoje BVP mažesnis daugiau nei perpus. 1.1.2. BVP regionuose 2002 m., t.y. pirmaisiais metais, kuriais buvo renkami duomenys apie regionus, dešimtyje turtingiausių regionų vienam gyventojui tenkantis BVP sudarė 189 % ES 25 vidurkio, o dešimtyje neturtingiausių regionų – vos 36 %. Daugiau nei ketvirtadaliui ES gyventojų 64 regionuose tenka mažesnis nei 75 % vidurkio BVP. Naujosiose valstybėse narėse toks BVP tenka 90 % visų gyventojų, išskyrus Prahos, Bratislavos, Budapešto regionus, Kiprą bei Slovėniją. ES 15 šalyse toks lygis tenka tik 13 % gyventojų. Tarp ES 15 šalių mažiausias pajamas gaunantys regionai geografiškai yra pietiniai regionai – pietų Graikijoje, Portugalijoje, pietinėse Ispanijos bei Italijos dalyse, taip pat ir naujose Vokietijos žemėse. Vienam ES gyventojui tenkančio BVP vidurkis žymiai sumažėjo į Sąjungą įstojus dešimčiai palyginti neturtingų naujųjų valstybių narių. Kai kuriuose regionuose vienam gyventojui tenkantis BVP buvo didesnis nei 75 % naujosios ES 25 vidurkio, tačiau mažesnis nei 75 % ES 15 vidurkio. Šiuose regionuose gyvena 3,5 % visų ES gyventojų. Dar 4 % gyvena regionuose, kuriuose vienam gyventojui tenkantis BVP 2000–2006 m. laikotarpiu buvo mažesnis nei 75 % ES 15 vidurkio, tačiau, netgi nevertinant plėtros poveikio, šis lygis buvo viršytas. 1.1.3. Užimtumo lygis – būtina siekti didesnės pažangos Bendras valstybių narių užimtumo lygis ir toliau nepasiekia Lisabonos strategijoje numatyto tikslo – 70 % iki 2010 m. (arba 67 % iki 2005 m.); 2003 m. vidutinis užimtumas ES 25 buvo 62,9 %. Tik keturiose valstybėse narėse – Danijoje, Švedijoje, Olandijoje ir JK – užimtumas siekia 70 %, tuo tarpu Lenkijoje – vos 51,2 %. Norint pasiekti minėta 70 % tikslą, reikia sukurti 22 milijonus papildomų darbo vietų. Norint pasiekti 70 % ribą naujosiose valstybėse narėse, užimtumą reikėtų padidinti ketvirtadaliu, t. y. sukurti 7 milijonus naujų darbo vietų. Regionų lygmenyje situacija yra kur kas įvairesnė nei šalies lygmenyje. Regionuose, kuriuose 70 % tikslas jau yra pasiektas, gyvena vos ketvirtadalis ES 25 gyventojų, taigi, 200 iš 254 ES regionų šio tikslo dar nėra pasiekę. Beveik 15 % gyventojų gyvena regionuose, kuriuose užimtumo lygis yra mažesnis nei 55 %. Daugiausia tai yra naujosios valstybės narės bei pietinės Ispanijos ir Italijos dalys. Užimtumo lygis ir toliau išlieka žemas daugumoje neturtingiausių regionų. Didesnis nei vidutinis užimtumo lygis nustatytas vos keliuose regionuose, kuriuose vienam gyventojui tenkantis BVP yra mažesnis nei 75 % vidurkio. Turtingesniuose regionuose užimtumo lygis paprastai yra aukštesnis, nors kai kuriuose labai turtinguose regionuose (pavyzdžiui, šiaurinėje Italijos dalyje) užimtumo lygis išlieka žemas. 1.1.4. Produktyvumas – naujausia pažanga Valstybių narių produktyvumo skirtumai yra geriau pastebimi nei užimtumo lygio skirtumai. Lyginant produktyvumą (įvertintą kaip dirbančio asmens sukurtą BVP) tarptautiniu mastu, paprastai naudojamas einamasis valiutos kursas, kadangi būtent jis tiksliausiai atspindi konkurencingumą. Šiuo atžvilgiu skirtumai tarp valstybių narių yra akivaizdūs – Lenkijoje ir trijose Baltijos šalyse produktyvumas yra mažesnis nei 30 %, tuo tarpu Liuksemburge ir Airijoje – didesnis nei 150 % ES 25 vidurkio. Vertinant produktyvumą, dešimt naujųjų valstybių narių išsirikiuoja sąrašo gale; ES 15 šalių (išskyrus Portugaliją) produktyvumas viršija visų naujųjų valstybių narių lygį. Taigi, nepaisant spartaus produktyvumo augimo pastaraisiais metais, norint padidinti sanglaudą bus būtina ir toliau didinti produktyvumą bei užimtumą. Produktyvumo skirtumai, įvertinant PGS, yra ne tokie akivaizdūs (šis koregavimas pagal perkamąją galią paprastai taikomas lyginant su BVP susijusius duomenis, siekiant geriau atspindėti gyvenimo lygį šalyse, kuriose kainų lygiai yra skirtingi). Regionų lygmenyje didesnis produktyvumas paprastai yra susijęs su didesniu BVP, o tai patvirtina išskirtinę šio kintamojo reikšmę ekonominėje veikloje (pateikiant šiuos duomenis neįvertinti Olandijos ir Portugalijos regionai). Užimtumo ir BVP tarpusavio ryšys nėra toks stiprus, tačiau aišku, kad tarp jų išlieka teigiama priklausomybė. Produktyvumo lygio skirtumai, lyginant su ES vidurkiu, yra kur kas didesni nei užimtumo lygio skirtumai – 15 regionų produktyvumas buvo mažesnis nei 25 %, o dviejuose regionuose – netgi mažesnis nei 20 % ES vidurkio. Kita vertus, didžiojoje dalyje regionų, kuriuose vienam gyventojui tenkantis BVP viršija ES vidurkį, ir produktyvumas yra didesnis už vidutinį. 1.2. Su skirtumais susijusios tendencijos Nuo dešimtojo dešimtmečio vidurio ES ekonomikos augimas – vidutiniškai vos 2 % per metus – kelia nusivylimą, nors Airijoje, Liuksemburge, Graikijoje, Suomijoje ir Ispanijoje šis rodiklis buvo gerokai viršytas. Vidutinį augimo lygį įtakojo palyginti menki ekonomiškai stiprių šalių, tokių kaip Italija ir Vokietija, veiklos rezultatai. Tačiau naujųjų valstybių narių ekonomika augo kur kas greičiau – Baltijos šalyse metinis augimas buvo maždaug 6 %. Spartus naujųjų valstybių narių ekonomikos augimas buvo susijęs su sparčiu produktyvumo lygio didėjimu, kurį blogiausiu atveju lydėjo užimtumo lygio sumažėjimas, o geriausiu atveju, nors ir menkai, tačiau didėjantis užimtumas. Tai priklauso nuo restruktūrizavimo proceso, didinančio bendrą produktyvumą, tačiau nepakeliančio užimtumo lygio trumpalaikiu laikotarpiu. Taigi, palyginti didelis nedarbas dažnai yra susijęs su užimtumo lygio sumažėjimu (visų pirma ši tendencija pastebima Lenkijoje, Čekijoje ir Slovakijoje). Kita vertus, palyginti didelio užimtumo padidėjimo buvo pasiekta Airijoje ir Liuksemburge, kiek mažesniu mastu – Ispanijoje, Olandijoje ir Suomijoje, kuriose padidėjo ir produktyvumas. Regionai, kuriuose BVP augimas (1995–2002 m. laikotarpiu) buvo didžiausias, yra susitelkę spartaus augimo šalyse, pavyzdžiui, Airijoje, Baltijos šalyse, Slovakijoje ir Lenkijoje. Daugiausia lėtai besivystančių regionų yra Vokietijoje ir Italijoje. Tačiau daugelyje šalių regioninio augimo rodikliai žymiai skiriasi; tai labai akivaizdu naujosiose valstybėse narėse, taip pat KJ bei Suomijoje. Vokietijoje lėtas šalies ekonomikos augimas taip pat yra susijęs su ženkliais regioniniais skirtumais. Augimas visuose Italijos regionuose buvo beveik vienodai menkas. Apskritai, skirtumai visoje ES ryškėjo nuo 1995 m. Skirtumai tarp šalių ryškėjo greičiau nei tarp regionų, tačiau kai kuriose valstybėse narėse didėjo skirtumai tarp vidaus regionų. Vienam gyventojui tenkančio BVP skirtumai valstybėse narėse išlieka ženklūs, todėl, norint sumažinti šį atotrūkį, daugelyje naujųjų valstybių narių prireiks nuolatinio ne vienos kartos spartaus augimo. Procesas prasidėjo, kai dėl aukštų augimo rodiklių neturtingiausių šalių santykinė padėtis nuo 1995 m. pagerėjo. Dėl to sumažėjo vienam gyventojui tenkančio BVP skirtumai[1]. Skirtumų tarp regionų lygis yra didesnis nei skirtumų šalies viduje lygis, tačiau jis taip pat mažėja[2]. Nors apskritai augimas buvo didesnis neturtingiausiuose regionuose, pažymėtina, kad turtingiausi regionai šiuo laikotarpiu taip pat pasirodė neblogai. Taigi, prie bendro BVP augimo šiuo laikotarpiu prisidėjo tiek neturtingiausios, tiek turtingiausios šalys. 10 % ES 25 gyventojų, gyvenančių pačiuose neturtingiausiuose regionuose, 2002 m. sukūrė tik 2,2 % bendro BVP, tuo tarpu 1995 m. – 1,5 %. Turtingiausiuose regionuose gyvenantys 10 % gyventojų, 2002 m. sukūrė 18,3 % bendro BVP, t.y. šiek tiek daugiau nei 1995 m. – 18 %. Taigi, neturtingiausių ir turtingiausių regionų indėlio į BVP kūrimą santykis per šį laikotarpį sumažėjo nuo 12 iki 8,5. Ekonominio augimo suskaidymas į produktyvumo ir užimtumo dalis nuo 1995 m. iki 2001 m. parodo, kad produktyvumas buvo esminė stiprios ekonominės veiklos priemonė. Užimtumo lygio augimas taip pat aiškiai teigiamai susijęs su BVP augimu, tačiau šis ryšys nėra toks sistemingas kaip buvo tikėtasi. Iš dalies tai atspindi nedidelį užimtumo augimą spartaus ekonominio augimo regionuose – tai itin pastebima naujosiose valstybėse narėse, ypač trijose Baltijos šalyse ir Slovakijoje, taip pat kai kuriuose Graikijos regionuose. Tai gali būti tam tikro vystymosi ir restruktūrizavimo etapo požymis. Naudojant tokį patį skaičiavimo metodą, galima susidaryti gana lengvai lyginamą valstybių narių vidaus skirtumų vaizdą. Lyginant regionų, kuriuose gyvena 20 % visų gyventojų, indėlį į šalies BVP, reikšmingai sumažinama palyginamumo problema, kylanti dėl skirtingo regionų skaičiaus ir dydžio valstybėse narėse. Į šią analizę yra įtrauktos keturios naujos valstybės narės. Vertinant šiuo būdu, didžiausi skirtumai nustatyti Vengrijoje, kurioje 20 % turtingiausiuose regionuose gyvenančiųjų indėlis į BVP 2,6 karto viršijo neturtingiausių regionų indėlį. Reikšmingiausiai nuo 1995 m. šis rodiklis padidėjo taip pat Vengrijoje. Čekija, Slovakija, JK ir Belgija taip pat pasižymi dideliais skirtumais šalies viduje, tuo tarpu šie skirtumai mažiausi Graikijoje, Vokietijoje, Olandijoje, Suomijoje ir Švedijoje. Italija yra vienintelė šalis, kurioje šie skirtumui laikui einant akivaizdžiai sumažėjo, nors Ispanijoje ir Austrijoje jie sumažėjo nežymiai. Be Vengrijos, vidiniai skirtumai žymiai padidėjo dviejose iš trijų likusių naujųjų valstybių narių, išskyrus tik Slovakiją, taip pat ir JK bei Švedijoje (pastarojoje, vis dėlto, palyginti nežymiai). Apskritai gana įprasta, kad greitai besivystančiose šalyse vidaus skirtumai padidėja (tą nulemia geografinis augimo potencialo susitelkimas), tačiau vėliau šalis vystosi tolygiau. Taip pat reikia pažymėti, kad skirtumų tarp ES miesto ir kaimo regionų padidėjimą nulėmė ES plėtra. Visoje ES dominuojantys skirtumai yra pakankamas aktyvios sanglaudos politikos poreikio įrodymas. Esant tokiai situacijai ir įgyvendinant siūlomas sanglaudos politikos bei kaimo plėtros politikos reformas, yra labai svarbu sutelkti dėmesį į darbo vietų kūrimą ir ekonominį augimą. Tai turėtų padėti ištaisyti nepakankamo Lisabonos strategijos įgyvendinimo klaidas, kurios susilpnino Sąjungos atsaką dėl BVP ir užimtumo problemos. Pagal siūlomą reformą aktyvi sanglaudos politika turi būti vykdoma ne pačiuose neturtingiausiuose regionuose ir suteikti stimulą Lisabonos augimo ir užimtumo strategijai įgyvendinti. Reforma ne tik suteiks finansinę paskatą šioms politikos priemonėms įgyvendinti, bet ir sustiprins politikos varomąją jėgą vietos lygmenyje. 2. ES SANGLAUDOS POLITIKA IR LISABONOS STRATEGIJA 2000–2006 M. LAIKOTARPIU 2.1. Struktūriniai fondai ir Lisabonos strategija[3] – sutampantys tikslai Naujausiame įvertinime[4] buvo pabrėžti 2000 m. priimtos Lisabonos strategijos ir sanglaudos politikos išlaidų prioritetų panašumai. Atlikta analizė parodė, kad struktūrinių fondų dalis, skiriama Lisabonos strategijos įgyvendinimui, vertintose programose dažnai viršijo 50 %. Atrodo, kad tokia tendencija yra žymiai stipresnė santykinai turtingesniuose regionuose nei mažiau išsivysčiusiuose regionuose. Situacija yra kiek kitokia, kai vertinamos investicijos transporto ir energijos srityse, įtrauktose į atnaujintą Lisabonos strategiją, kurią valstybės narės, remdamosi Komisijos pasiūlyta ekonominio augimo ir darbo vietų kūrimo darbotvarke (žr. 3.3 skirsnį), priėmė 2005 m. kovo mėn. Valdymo atžvilgiu decentralizuota struktūrinių fondų sistema sudarė sąlygas didesnei bendrųjų ES lygmens politikos tikslų, tokių kaip Lisabonos strategija su konkrečiais regionų poreikiais ir vietos sąlygomis, sinergijai. Be to, sanglaudos politika, kurioje dalyvauja daug dalyvių, gali padidinti Lisabonos strategijos įgyvendinimą regionuose ir padėti valdyti sudėtingus vystymosi uždavinius, atsižvelgiant į skirtingas įvairių regionų sąlygas. Pagrindinės įvertinime pateiktos rekomendacijos buvo: - skirti daugiau dėmesio konkretiems prioritetams, siekiant tiesioginės teigiamos įtakos regionų konkurencingumui. - keistis patirtimi, siekiant paskatinti tarpregioninį pasikeitimą žiniomis ir taip veiksmingu būdu sustiprinti regioninių inovacinių sistemų kūrimą. Tyrime teigiama, kad toks keitimasis žiniomis nevyksta savaime, todėl jį būtina aktyviai organizuoti. 2.2. Vidurio laikotarpio peržiūra – galimybė pasitaisyti 2004 m. baigėsi dabartinio programavimo laikotarpio struktūrinių fondų vidurio laikotarpio ES 15 peržiūros procesas, kurio metu pagal 2003 m. atliktus vidurio laikotarpio įvertinimus buvo formuojamas veiklos rezervas. Vidurio laikotarpio įvertinimus atliko vykdančiosios institucijos, bendradarbiaudamos su šalies valdžios institucijomis bei Komisija. Procesas vyko dviem etapais: 1. Vidurio laikotarpio įvertinimai. Struktūrinių fondų indėlio, siekiant Lisabonos tikslų, įvertinimas parodė, kad paprastai investicijos yra nukreiptos į Lisabonos tikslų įgyvendinimui svarbius sektorius. 2. Veiklos rezervo sudarymas. Veiklos rezervas yra 2000–2006 m. programavimo laikotarpio naujovė. Komisija, artimai konsultuodamasi su valstybėmis narėmis, visiems tikslams įgyvendinti skirtoms sėkmingoms programoms arba prioritetams paskirstė daugiau nei 8 mlrd. EUR. Vidurio laikotarpio peržiūra suteikė galimybę, atsižvelgiant į socialinės ir ekonominės situacijos arba darbo rinkos pokyčius, pakoreguoti įvairias programas. Dėl šios priežasties kokybiškai pakito daugelis prioritetinių sričių ir atsirado galimybė geriau prisidėti prie peržiūrėtos Europos užimtumo strategijos (EUS) bei siekti Lisabonos tikslų atsižvelgiant į dabartinio programavimo laikotarpio patirtį bei į konkrečią kiekvienos valstybės narės situaciją. Daugelis valstybių narių naudojosi veiklos rezervu siekdamos sustiprinti žinių ekonomiką, remdamos tyrimo institutų ir verslo bendradarbiavimą, verslo inkubatorių ir tyrimo centrų kūrimą, investicijas į plačiajuostį ryšį, regioninių inovacijų strategijų vystymą ir tyrėjų mokymą bei taikomųjų tyrimų projektus. Taip pat veiklos rezervas buvo taikomas siekiant paremti verslumą ir teikiant dotacijas veiklai pradėti, smulkioms ir inovacijas diegiančioms įmonėms, verslo parkų plėtrai, konsultuojant bei kai kuriose valstybėse narėse įvedant rizikos kapitalo finansavimo priemones. Atrodo, kad ekonominį augimą ir produktyvumą skatinančios priemonės ypač remiamos 2 tikslu, kadangi švietimas ir profesinis mokymas ir toliau išlieka svarbiais daugelio 1 ir 2 tikslų programų aspektais. 1 tikslo programos išlieka orientuotos į tradicinius projektus – pavyzdžiui, transporto ir kitų infrastruktūrų srityje, nors kai kuriose valstybėse narėse, kuriose aktyviai siekiama 1 tikslo, atrodo, labiau vis pabrėžiama tyrimų ir inovacijų svarba. Pradinės 3 tikslo strategijos ir toliau tebevykdomos, tačiau imama atsižvelgti į peržiūrėtos Europos užimtumo strategijos (EUS) bei užimtumo rekomendacijas. Dauguma pokyčių yra siekiama supaprastinti programas, užtikrinti lankstesnę reakciją į socialinius ir ekonominius iššūkius bei atsižvelgti į kylančius poreikius. 2.3. Sanglaudos politika naujosiose valstybėse narėse – gera pradžia 2004 m. birželį Europos Komisija oficialiai priėmė programas, kuriomis numatomos iš struktūrinių fondų remiamos strategijos dešimčiai naujųjų valstybių narių. Dešimčiai naujųjų valstybių narių iš Europos biudžeto 2004–2006 m. struktūriniams fondams bei sanglaudos fondui skiriama daugiau nei 24 mlrd. EUR, iš kurių daugiau nei trečdalis (8,5 mlrd. EUR) yra skirta sanglaudos fondui. Taigi, sanglaudos fondas įgyja vis didesnę reikšmę (nuo beveik vienos dešimtosios bendros struktūrinės paramos iki vienos trečiosios šios paramos dalies). Kai kurioms valstybėms narėms, pavyzdžiui, Kiprui, Estijai, Latvijai ar Slovėnijai, sanglaudos fondo parama sudaro beveik pusę visos struktūrinės paramos. Iš fondų bus remiamos ne tik investicijos į ekonominį ir socialinį vystymąsi, bet ir techninės paramos priemonės, skirtos administraciniams pajėgumams stiprinti. Naujosiose valstybėse narėse vykdomų programų prioritetai atspindi tam tikras aplinkybes, įskaitant priemones verslo konkurencingumui stiprinti bei žmogiškiesiems ištekliams vystyti, pagrindinę infrastruktūrą, aplinkos sąlygas bei kaimo ir (arba) žuvininkystės plėtrą. Kaimo politika siekiama teritorinės sanglaudos ir Lisabonos tikslų. Europos socialinis fondas visoms naujosioms valstybėms narėms teikia paramą, skirtą darbo rinkos ir užimtumo problemoms spręsti vadovaujantis Europos užimtumo strategija. Visos naujosios valstybės narės, siekdamos padaryti pažangą ES užimtumo srityje, turėtų imtis spręsti užimtumo politikos bendro įvertinimo dokumentuose (BĮD) iš anksto numatytas darbo rinkos problemas. ESF šiuos Europos užimtumo strategijoje numatytus prioritetus paverčia konkrečiais prioritetais ir finansavimo priemonėmis, įskaitant socialinės integracijos priemones. Šie prioritetai iš esmės yra skirti užimtumui ir darbo jėgos ištekliams didinti, darbo jėgos įgūdžiams kintančioms darbo rinkos sąlygoms pritaikyti bei užtikrinti, kad darbo rinka savo veikimu remtų nuolatinį ekonomikos pertvarkymą. 2.4. Papildomumas Papildomumo principo tikslas – užtikrinti, kad struktūriniai fondai prisidėtų prie šalies pastangų skatinti ekonominę ir socialinę sanglaudą, o ne visiškai ją pakeistų. Vidutinis metinis viešųjų struktūrinių išlaidų lygis realiąja išraiška turėjo būti ne mažesnis už nustatytąjį. 2004 m. pabaigoje buvo užbaigtas vidurio laikotarpio papildomumo principo patikrinimas ES 15 šalyse 2000–2002 m. laikotarpiui. Iš trylikos bent iš dalies 1 tikslo paramą gaunančių valstybių narių, devynios laikėsi papildomumo principo, tuo tarpu keturios (Vokietija, Prancūzija, Airija ir Italija) šio principo nesilaikė. Pavyzdžiui, JK ar Graikija netgi viršijo su preliminariomis išlaidomis susijusius tikslus. Vokietijai ir Italijai, kurių viešosios išlaidos yra didžiausios, dėl blogėjančių ekonominių sąlygų nepavyko pasiekti nusistatytų tikslų, o tai sąlygojo mažesnes nei tikėtasi viešąsias investicijas. Tačiau, siekdamos laikytis papildomumo kriterijų, šios dvi šalys, kartu su Prancūzija ir Airija, privalės likusiais programavimo laikotarpio metais užtikrinti, kad jų viešųjų struktūrinių išlaidų lygis atitiktų bendrojo struktūrinių fondų reglamento 11 straipsnyje numatytą lygį. Struktūriniai fondai užtikrina aukštą viešųjų investicijų lygį ir aiškų valstybės finansų panaudojimą. Devynios naujosios valstybės narės, turinčios teisę gauti paramą pagal 1 tikslą (Kipras paramą gauna pagal 2 tikslą) 2003 m. pabaigoje užbaigė ex-ante kontrolę. Rezultatai parodė, kad šalies struktūrinių išlaidų lygis ateinančiu laikotarpiu išliks toks pat arba netgi padidės. Kadangi nėra ankstesnio laikotarpio duomenų apie viešąsias struktūrines išlaidas, kuriais būtų galima pasiremti nustatant „išeities tašką“, buvo naudojami prieinami pastarųjų metų duomenys. Remiantis šiais duomenimis buvo nustatytas siektinas viešųjų struktūrinių išlaidų rodiklis 2004–2006 m. Būsimojo laikotarpio iššūkis – užtikrinti, kad šis išlaidų planas yra iš tiesų įgyvendinamas. 3. SANGLAUDOS POLITIKOS BEI EKONOMINIO AUGIMO IR DARBO VIETų KūRIMO DARBOTVARKėS ATEITIS 2004 m. vasario mėnesį paskelbus trečiąją sanglaudos ataskaitą, o liepą – siūlomus struktūrinių fondų ir priemonių reglamentus, praeitais metais diskusija apie sanglaudos politikos reformą po 2006 m. tapo intensyvesnė. Papildomą stimulą diskusijai suteikė Europos Tarybos pritarimas Komisijos pasiūlymams dėl Lisabonos strategijos atnaujinimo 2005 m. kovą. 3.1. Kitų ES institucijų ir organų nuomonės 2005 m. diskusija apie pagrindines Komisijos pasiūlymų dėl su sanglaudos politikos reforma susijusių teisės aktų dalis buvo tęsiama Europos Parlamente, Regionų komitete ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitete. Europos Parlamentas diskusijose išreiškė didelę paramą Komisijos pateiktiems pasiūlymams. Be to, Europos Parlamentas atliko išsamią 2007–2013 m. laikotarpio finansinių perspektyvų analizę, visų pirma remdamasis išsiplėtusios Sąjungos politikos sunkumų ir biudžeto priemonių 2007–2013 m. klausimams spręsti sudaryto laikinojo komiteto, kurio pagrindinis tikslas – apibrėžti EP politinius ateities finansinių perspektyvų prioritetus, ataskaita. Komitetas pabrėžė poreikį suteikti išsiplėtusiai Europos Sąjungai priemones, užtikrinančias socialinę ir teritorinę sanglaudą, padedančias stiprinti ekonomikos augimą bei didinti užimtumą. Europos Parlamento regioninės plėtros komitetas (REGI) taip pat aktyviai veikė ir pateikė keletą ataskaitų apie Komisijos pasiūlymus dėl bendrojo, ERPF, ESF bei sanglaudos fondo reglamentų. Regionų komiteto bei Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonės taip pat buvo labai palankios, ypač teigiamai buvo vertinamas poreikis išlaikyti pakankamą struktūrinių fondų finansinį paketą bei vykdyti struktūrinę politiką Europos mastu, atsispiriant reikalavimams ją nacionalizuoti. Taip pat buvo pritarta Komisijos pasiūlymuose minimai sanglaudos politikos bei Lisabonos strategijos sąsajai. 3.2. Su sanglaudos politika susiję renginiai – pagrindinių dalyvių sutelkimas Komisijos pasiūlymai buvo aptarti ir didžia dalimi paremti Europos, nacionaliniu ir regionų mastu surengtose diskusijose. Visi suinteresuoti asmenys ir toliau dalyvavo veiksmingose diskusijose, kurios ES institucijose suintensyvėjo 2004 m. rudenį. Europos Komisija prie šių diskusijų prisidėjo organizuodama įvairius toliau aprašytus renginius ir veiklą. Toks požiūris užtikrino diskusijų skaidrumą ir gyvybingumą, o tai ypač vertino visos šiame procese dalyvavusios šalys. Informacija apie pagrindinius renginius pateikiama priede (8 lentelė). 3.3. Pavasario Europos Taryba: regionai yra Lisabonos proceso dėmesio centre Kaip jau minėta, pavasario Europos Taryba 2005 m. kovo 22–23 d. išleido keletą pagrindinių rekomendacijų dėl Lisabonos strategijos ekonominio augimo ir darbo vietų kūrimo darbotvarkėje atnaujinimo. Kartu tai yra nauja galimybė ES sanglaudos politikai, kuri laikoma svarbia priemone Lisabonos strategijos tikslams pasiekti ir kuriai aiškiai pritariama aukščiausiuose politiniuose sluoksniuose. Pavasario Tarybos išvadose minimi aktualūs klausimai. Pirma, rekomenduojama, kad ES sutelktų atitinkamus nacionalinius ir Bendrijos išteklius, įskaitant sanglaudos politiką, trijose strategijos dimensijose – ekonominėje, socialinėje ir aplinkos. Antra, regioniniai ir vietos veikėjai raginami, be kita ko, kuo geriau įsisavinti strategiją ir aktyviai dalyvauti siekiant Lisabonos tikslų. Vertindama inovacijų, paramos MVĮ ar prieigos prie rizikos kapitalo finansavimo, aukštųjų technologijų diegimo ir panašias sritis, pavasario Europos Taryba nusprendė, kad būtina organizuoti inovacijų centrus ir partnerystės projektus regioniniu ir vietos mastu. Taip pat pavasario Europos Taryba kvietė stipriau remti Bendrijos fondų ir EIB bendrą darbą mokslinių tyrimų ir taikomosios veiklos projektuose. Ketvirtojoje rekomendacijoje buvo siūloma derinti sumažintą bendrą valstybės pagalbos lygį su šios pagalbos perskirstymu tam tikrų horizontalių tikslų, tokių kaip tyrimai, inovacijos, informacinė visuomenė ir žmogiškieji ištekliai, naudai, sudaryti geresnes sąlygas investicijoms bei siekti numatyto Lisabonos tikslo sumažinti skirtumus. Penktojoje rekomendacijoje pažymimas poreikis investuoti į infrastruktūrą, tokiu būdu paskatinant augimą ir konvergenciją ekonomikos, socialinėje ir aplinkos dimensijose. Taip pat buvo pabrėžta transeuropinio transporto tinklo 30 prioritetinių projektų užbaigimo reikšmė bei priemonių energijos efektyvumui gerinti svarba. Šeštojoje rekomendacijoje pažymimas poreikis sukurti daugiau darbo vietų ir aktyvių užimtumo strategijų. Galiausiai, Europos Taryba padarė išvadą, kad, vadovaudamosi Bendrijos lygmens integruotomis gairėmis ir konsultuodamosi su regiono ir šalies partneriais, valstybės narės turėtų parengti nacionalines ekonominio augimo ir darbo vietų kūrimo reformos programas. 3.4. Bendrijos strateginės gairės 2007–2013 m. Atsižvelgdama į Lisabonos strategiją naujos kartos sanglaudos politikos programose bei siekdama užtikrinti, kad šiomis programomis siekiama spartinti ekonominį augimą ir kurti naujas darbo vietas, Komisija pasiūlė taikyti labiau strateginį požiūrį. Strateginės gairės būtų nustatytos Bendrijos lygiu Tarybos sprendimu, atsižvelgiant į Europos Parlamento nuomonę, ir nustatytų tam tikrą struktūrą kiekvienos valstybės narės lygiu, dėl kurios būtų susitariama kartu ir kurioje būtų įvertinami skirtingi nacionaliniai ir regioniniai poreikiai ir aplinkybės. Nacionalinė strateginė informacinė struktūra yra skirta aiškiems valstybių narių ir regionų prioritetams, suteikiantiems pagrindą sanglaudos politikos ir Lisabonos strategijos sinergijai bei didinantiems atitikimą ekonominės politikos bendroms gairėms bei Europos užimtumo strategijai, apibrėžti. Derinimas su kitomis Bendrijos politikomis ir prioritetais sustiprėtų inter alia konkurencijos, tyrimų[5], aplinkos, transporto ir aplinkos politikos srityse, įskaitant restruktūrizavimo, susijusio su, pavyzdžiui, prekybos atvirumu, klausimus. Siūloma panašų strateginio planavimo požiūrį taikyti ir būsimai kaimo plėtros politikai. Kaimo plėtros veiksmais bus siekiama prisidėti prie atnaujintos Lisabonos strategijos ekonominio augimo ir darbo vietų kūrimo darbotvarkės įgyvendinimo, subalansuoto žemės valdymo ir gyvenimo kokybės kaimo vietovėse gerinimo. [1] Pavyzdžiui, standartinė paklaida ES 25 valstybėse narėse sumažėjo nuo 22,8 1995 m. iki 18,1 2003 m. [2] 2002 m. standartinė paklaida buvo 27,3, tačiau tai yra mažiau nei 1995 m. rodiklis – 29,3. [3] 2001 m. Europos Taryba Geteborge į šiuos tikslus įtraukė aplinkosaugos klausimus. [4] 2005 m. vasario mėn. Danijos technologijos instituto paskelbtas „Teminis struktūrinių fondų indėlio, įgyvendinant Lisabonos strategiją, įvertinimas“ [5] Komisijos komunikatas - „Europos mokslinių tyrimų žinių erdvės kūrimas plėtrai užtikrinti“, KOM(2005)118.