Keletas vidutinių pajamų ir mažiau išsivysčiusių regionų, ypač pietinėje ES dalyje, patyrė ekonomikos sąstingį arba nuosmukį (1 žemėlapis) ir jau atsidūrė vystymosi spąstuose (2 žemėlapis). Daugelis nukentėjo nuo ekonomikos ir finansų krizės 2008 m. ir nuo to laiko jiems sunkiai sekasi atsigauti. Siekiant ilgalaikio augimo, reikės pertvarkyti viešąjį sektorių, tobulinti darbo jėgos įgūdžius ir didinti inovacijų diegimo pajėgumus.

Nuo 2001 m. mažiau išsivystę rytiniai ES regionai vejasi likusius ES regionus, dėl to BVP vienam gyventojui skirtumai tarp jų labai sumažėjo (1 žemėlapis). Didelį jų augimo tempą paskatino struktūrinė pertvarka, būtent užimtumo mažėjimas žemės ūkio sektoriuje ir didėjimas didesnės pridėtinės vertės sektoriuose. Kai kuriuose iš šių regionų skatinant augimą pasikliauta investicijomis į infrastruktūrą ir mažomis sąnaudomis. Tačiau investicijų į infrastruktūrą grąža ir mažų sąnaudų lemiamas pranašumas sumažės, jei realusis darbo užmokestis augs greičiau nei našumas, ypač prekybos sektoriuose. Siekiant ateityje nepakliūti į vystymosi spąstus, mažiau išsivysčiusiems regionams reikės skatinti švietimą ir mokymą, didinti investicijas į mokslinius tyrimus ir inovacijas, taip pat gerinti savo institucijų veiklos kokybę.

Remiantis 8-ojoje sanglaudos ataskaitoje pateikiama analize, šiame komunikate pristatomi pagrindiniai per pastarąjį dešimtmetį įvykę teritorinių skirtumų pokyčiai ir tai, kokią įtaką vykdoma politika turėjo šiems skirtumams. Jame ne tik atkreipiamas dėmesys į žaliosios ir skaitmeninės pertvarkos – kaip naujų ES augimą skatinančių veiksnių – potencialą, bet ir teigiama, kad, be tinkamų politikos priemonių, gali atsirasti naujų ekonominių, socialinių ir teritorinių skirtumų. Galiausiai jame pradedama svarstyti apie tai, kaip reikėtų plėtoti sanglaudos politiką siekiant įveikti šiuos iššūkius ir, visų pirma, kaip užtikrinti, kad vadovaujantis teritoriniu, daugiapakopiu ir partneryste grindžiamu požiūriu toliau būtų stiprinama sanglauda, kartu remiantis sinergija ir įtraukiant sanglaudos tikslus į kitas politikos sritis ir priemones.

Pakankamos investicijos į aplinkos apsaugą, švarią energiją ir susijusių paslaugų teikimą yra būtinos siekiant užtikrinti ilgalaikį tvarumą, konkurencingumą ir gyvenimo kokybę. Oro ir vandens tarša sumažėjo, bet daugelyje mažiau išsivysčiusių regionų ji išlieka pernelyg didelė. Oro tarša, kurią sukelia smulkios kietosios dalelės, yra didelė daugelyje rytinių regionų. Europos Sąjungoje tokia tarša lemia apytikriai 400 000 priešlaikinės mirties atvejų per metus. Daugelyje pietinių regionų ozono koncentracija tebėra pernelyg didelė. Nors nuotekų valymas pagerėjo visoje ES, daugelyje mažiau išsivysčiusių ir pertvarką vykdančių regionų vis dar būtina daugiau investuoti, siekiant apsaugoti ir gerinti vandens kokybę (3 skyrius).

Beveik visoje ES užtikrinama pagrindinė plačiajuostė prieiga, bet galimybę naudotis labai didelės spartos ryšiu turi tik du iš trijų miesto gyventojų ir vienas iš šešių kaimo gyventojų (4 skyrius). Vien tik investicijos į transporto ir IT infrastruktūrą savaime nelemia spartesnio augimo – jos turi būti įgyvendinamos kartu su kitomis politikos strategijomis, kad būtų sukurta palanki aplinka įmonėms, o darbuotojams būtų paprasčiau pasinaudoti naujomis įsidarbinimo galimybėmis visuose regionuose.

2014–2020 m. programavimo laikotarpiu beveik pusė sanglaudos politikos investicijų buvo skirta paramai infrastruktūrai, daugiausia dėl poreikių rytinėje ES dalyje. Tai padėjo sumažinti kelių transporto sektoriaus veiklos rezultatų atotrūkį tarp regionų rytinėje ES dalyje ir panaikinti jį pietinėje ES dalyje (4 skyrius). Dėl šios investicijos taip pat pagerėjo geležinkelių veiklos rezultatai pietinėje ir rytinėje ES dalyse. Nepaisant to, vis dar būtina daugiau investuoti rytinėje ES dalyje, visų pirma siekiant remti perėjimą prie anglies dioksido neišskiriančios ekonomikos.

Pastaraisiais metais investicijos į infrastruktūrą, įgūdžius, inovacijas ir valdymą toliau skatino konvergenciją. Nepaisant to, atotrūkis panaikintas dar ne visose srityse ir daugelis augimą skatinančių veiksnių tebėra sutelkti labiau išsivysčiusiuose regionuose ir miesto vietovėse. Remiantis neseniai atliktų tyrimų duomenimis, šių investicijų veiksmingumas priklauso nuo atitinkamo regiono investicijų derinio ir geros institucinės ir makroekonominės sistemos.

Dėl ekonomikos ir finansų krizės sumažėjus nacionalinėms viešosioms investicijoms, sanglaudos politika tapo dar svarbesniu investicijų šaltiniu (8 skyrius) – sanglaudos šalyse jos išaugo nuo 34 proc. visų viešųjų investicijų 2007–2013 m. iki 52 proc. – 2014–2020 m. programavimo laikotarpiu (1 pav.). Be sanglaudos politikos, viešosios investicijos šiose šalyse būtų dar labiau sumažėjusios.

2012–2019 m. žmonių, kuriems gresia skurdas ir socialinė atskirtis, skaičius sumažėjo 17 mln., daugiausia dėl to, kad rytinėse valstybėse narėse sumažėjo didelį materialinį nepriteklių patiriančių žmonių skaičius. Norint pasiekti tikslą iki 2030 m. ES bent 15 mln. sumažinti žmonių, kuriems gresia skurdas arba socialinė atskirtis, skaičių, ateinantį dešimtmetį būtina išlaikyti esamą skurdo mažinimo tempą. Tačiau dėl pandemijos 2020 m. žmonių, kuriems gresia skurdas ir socialinė atskirtis, skaičius padidėjo 5 mln.

Dėl žaliosios pertvarkos, ypač siekių užtikrinti ekonomikos išskiriamo anglies dioksido poveikio neutralumą ir žiediškumą, mūsų ekonomika neatpažįstamai pasikeis. Dėl to didės užimtumas tokiuose sektoriuose kaip atsinaujinančiųjų išteklių energetika, perdirbimas, dizainas, renovacija ir ekosisteminės paslaugos, bet gali nukentėti tie sektoriai, kuriuose reikia sumažinti išmetamą teršalų kiekį, ir regionai, kuriuose vykdoma tų sektorių veikla (6 ir 7 žemėlapiai). Dėl gamtinio kapitalo kaimo regionuose gali būti sukurta daugiau darbo vietų, susijusių su ekosisteminių paslaugų valdymu ir atsinaujinančiųjų išteklių energija. Todėl ES tikslo iki 2050 m. tapti neutralaus poveikio klimatui ekonomika socialinis poveikis skirtinguose regionuose bus nevienodas ir gali būti stipresnis tuose regionuose, kuriuose aukštas skurdo lygis. Tuo tikslu reikės remti tokias politikos priemones, kaip Teisingos pertvarkos fondas.

Ateinančius 30 metų ES augimą skatins žalioji ir skaitmeninė pertvarka. Tai ne tik suteiks naujų galimybių, bet ir pareikalaus didelių struktūrinių pokyčių, dėl kurių tarp regionų veikiausiai atsiras naujų skirtumų. Nekreipiant dėmesio į demografines permainas, jos gali turėti neigiamą įtaką ir sanglaudai, ir augimui. Nuo to, kaip ši pertvarka ir permainos bus valdomos, priklausys, ar visi regionai ir piliečiai, kad ir kur jie gyventų, galės jomis pasinaudoti. Nesant aiškios teritorinės vizijos, kaip šie procesai bus valdomi, ir nuosaikiai įgyvendinant Europos socialinių teisių ramstį, vis daugiau žmonių gali pajusti, kad jų balsas negirdimas ir kad neatsižvelgiama į poveikį jų bendruomenėms, o tai gali paskatinti nepasitenkinimą demokratija. Siekiant parengti Europą įveikti šiuos iššūkius, būtina skatinti keisti darbo vietą pereinant dirbti į žaliąjį ir skaitmeninį sektorius ir mažinti susijusių įgūdžių trūkumą, kaip siūloma EASE rekomendacijoje.

Skaitmeninė pertvarka Europoje vyksta nevienodu greičiu. Norint ją užbaigti, reikės plėsti prieigą prie labai didelės spartos interneto, stiprinti skaitmeninius įgūdžius ir investuoti į IT įrangą. Tai bus naudinga kaimo vietovėms, nes paprastai interneto ryšys jose yra lėtas, o skaitmeniniai įgūdžiai – prastesni nei vidutiniai. Didesnės spartos interneto prieiga daugiau žmonių suteiks galimybę dirbti iš namų ir suteiks daugiau galimybių naudotis internetinėmis paslaugomis, įskaitant mokymą, sveikatos priežiūrą ir elektroninę prekybą; be to, ji gali paskatinti daugiau paslaugų persikelti toliau nuo didžiųjų miestų. Mažiau išsivysčiusioms valstybėms narėms šis pertvarka duos daugiau naudos, nes jų įmonės atsilieka skaitmeninių technologijų naudojimo, elektroninės prekybos ir elektroninio verslo atžvilgiu.

Demografinius pokyčius, ypač senėjimą, pajus visi regionai, bet visų pirma – kaimo regionai. Prognozuojama, kad per ateinantį dešimtmetį viename iš penkių regionų 65 metų ir vyresnių gyventojų skaičius padidės daugiau kaip 25 proc. Numatoma, kad viename iš keturių regionų darbingo amžiaus gyventojų skaičius sumažės daugiau kaip 10 proc. Prognozuojama, kad viename iš trijų regionų jaunesnių nei 20 metų gyventojų skaičius sumažės daugiau kaip 10 proc. Apskritai prognozuojama, kad 2020–2040 m. besitraukiančiuose regionuose gyvenančių gyventojų dalis padidės nuo 34 proc. iki 51 proc. (6 skyrius). Ypač šiuo atžvilgiu nukenčia kaimo regionai, nes gyventojų skaičius juose jau mažėja (3 pav.). Šios tendencijos gali turėti įtakos augimo potencialui, įgūdžių ugdymui ir galimybėms naudotis paslaugomis.

3 pav. Natūrali gyventojų kaita, grynoji migracija ir bendras gyventojų skaičiaus pokytis pagal miesto ir kaimo regionų tipologiją ir metropolinių regionų tipą, 2010–2020 m.

Pastaruosius kelerius metus ekonominės galimybės, socialinis judumas ir gyvenimo kokybė kai kuriose Europos vietose iš esmės nesikeitė į gerą arba blogėjo (mažėjo). Toks ilgalaikis ekonomikos nuosmukis skatino didėjantį piliečių nepasitenkinimą. Remiantis „Eurobarometro“ apklausų duomenimis, kaimo gyventojai dažniau mano, kad jų nuomonė nėra svarbi, ir nepasitiki ES. Tačiau piliečiai regionų ir vietos valdžios institucijomis pasitiki labiau nei nacionalinėmis ar ES lygmens valdžios institucijomis. Siekiant išspręsti šiuos susirūpinimą keliančius klausimus, žalioji ir skaitmeninė pertvarka turėtų būti sąžininga ir teisinga, valdoma įtraukiu būdu ir plėtojama palaikant partnerystės ryšius su regionų ir vietos valdžios institucijomis.

5.Sanglaudos politikos įgyvendinimo iššūkiai

Strateginio prognozavimo ataskaitoje atkreipiamas dėmesys į klimato kaitą ir kitus aplinkos iššūkius, skaitmeninį hipersusietumą ir technologinę pertvarką, spaudimą demokratijai, pasaulinės tvarkos ir demografinius pokyčius, kaip į pagrindines tendencijas. Pastaruosius du dešimtmečius įgyvendinant sanglaudos politiką buvo mažinami ekonominiai, socialiniai ir teritoriniai skirtumai. Tačiau dėl esminės žaliosios ir skaitmeninės pertvarkos ir didelių demografinių permainų gali atsirasti naujų skirtumų, didėti nacionalinėms ir vietos valdžios institucijoms keliami reikalavimai, taip pat gyventojų nepasitenkinimas, ir gali būti daromas spaudimas mūsų demokratinėms valstybėms. Šiuos iššūkius teks įveikti ir kitoms išsivysčiusioms šalims. Politikos mainai su kitomis suinteresuotomis šalimis dar labiau praturtintų politines diskusijas.

Kaip įgyvendinant sanglaudos politiką kartu su kitų sričių ES politika būtų galima įveikti šiuos naujus iššūkius? Europos piliečiai turi tikėti savo ateitimi, kad ir kur jie gyventų. Sanglaudos politika galima suteikti tikrumo europiečiams trimis būdais: pirma, pateikiant jiems pozityvią jų regiono ekonominę perspektyvą, antra, sprendžiant susirūpinimą jiems keliančius klausimus dėl gyvenimo kokybės, įsidarbinimo galimybių ir socialinės įtraukties, ir, trečia, užtikrinant, kad būtų teisingai pasidalijama su naujais iššūkiais susijusiomis sąnaudomis ir nauda. Tam reikėtų nustatyti tinkamiausias reagavimo į šiuos naujus skirtumus lemiančius veiksnius priemones, stiprinti regionų vaidmenį ir atsižvelgti į horizontaliosios ES politikos teritorinį poveikį. Atsižvelgiant į Europos socialinių teisių ramsčio aukštynkryptės socialinės konvergencijos tikslą, turėtų būti pradėtos plačios politinės diskusijos šiais klausimais, kurių rezultatais būtų galima remtis formuojant politiką po 2027 m.

Reagavimas į naujus skirtumus lemiančius veiksnius:

·Užtikrinant sąžiningą pertvarką. Perėjimas prie neutralaus poveikio klimatui, žiedinės ekonomikos, taip pat aplinkos apsauga, gamtos atkūrimas ir taršos mažinimas duos daug naudos, bet šių procesų sąnaudos turėtų būti paskirstomos sąžiningai. Teisingos pertvarkos mechanizmą būtų galima išplėsti, kad būtų atsižvelgiama į klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos ir su kitais aplinkos iššūkiais susijusias socialines išlaidas, be kita ko, veiksmingiau numatant struktūrinius pokyčius, kovojant su skurdu, investuojant į įgūdžius ir glaudžiai bendradarbiaujant su socialiniais partneriais ir pilietinės visuomenės veikėjais visais teritoriniais lygiais.

·Stiprinant atsparumą asimetriniams sukrėtimams ir gebėjimą reaguoti į juos. Pandemija išryškino tai, kad sanglaudos politika turi būti pajėgi reaguoti į netikėtus sukrėtimus, ypač susijusius su globalizacija ir technologiniais pokyčiais. Regionai, kurie yra labai priklausomi nuo kelių siaurų užsienio prekybai atvirų gamybos ar paslaugų sektorių, yra ypač pažeidžiami. Ekonominės veiklos įvairinimas, ypač susijęs su skaitmenine pertvarka, kai kartu įgyvendinama teritorinė politika, pavyzdžiui, pažangiosios specializacijos strategijos, gali padėti regionams tapti produktyvesniais ir ne tokiais jautriais sukrėtimams.

·Padedant regionams reaguoti į demografinius pokyčius. Įmonės turės prisitaikyti prie mažėjančios darbo jėgos, įdarbindamos daugiau asmenų iš mažesnio užimtumo lygio grupių, kaip antai jaunimo, moterų ir imigrantų iš ES nepriklausančių šalių, ir daugiau investuodamos į inovacijas, darbo jėgą taupančias ir darbo našumą didinančias technologijas bei suaugusiųjų, ypač vyresnio amžiaus ir žemos kvalifikacijos darbuotojų, švietimą – tai padėtų įgyvendinti Porto aukščiausiojo lygio susitikime nustatytą tikslą , kad kasmet mokymuose dalyvautų bent 60 proc. suaugusiųjų. Pradinės ir vidurinės mokyklos turės prisitaikyti prie mažesnio mokinių skaičiaus, o kitų viešųjų paslaugų ir sveikatos priežiūros sektoriai turės aptarnauti vis daugiau vyresnio amžiaus gyventojų.

·Mažinant spaudimą demokratijai ir jos vertybėms. Miestuose, miesteliuose, kaimo vietovėse, pakrančių zonose ir salose įgyvendinamomis teritorinėmis priemonėmis, į kurias įtraukiami vietos veikėjai, ir sanglaudos politikoje taikant partneryste grindžiamą požiūrį galima padidinti atsakomybę už Europos politiką, taip sumažinant spaudimą demokratijai. Plėtojant teritorinį bendradarbiavimą kuriamos naujos bendro intereso bendruomenės ir remiamas aiškus viešųjų gėrybių kūrimas įvairiais teritoriniais lygmenimis.

Regionų vaidmens stiprinimas kuriant Europos ateitį:

·Kuriant naujas ekonomines perspektyvas mažiau išsivysčiusiems ir periferiniams regionams. Mažiau išsivysčiusiems ir periferiniams regionams gali reikėti naujos plėtros paradigmos. Ją kuriant, turėtų būti atsižvelgiama į naujas galimybes, tarptautinius ryšius, konkrečių poreikių ir lėšų teritorinį pasiskirstymą ir viešųjų gėrybių, pvz., strateginių išteklių, biologinės įvairovės, atsinaujinančių energijos išteklių ir viešųjų paslaugų, kūrimą.

·Diegiant inovacijas visuose regionuose. Pašalinus naujų idėjų ir technologijų sklaidos ir pritaikymo trūkumus, taip pat skatinant diegti įvairialypes inovacijas, bus užtikrinama, kad visi regionai galėtų pasinaudoti vis labiau žinioms imlios ekonomikos teikiama nauda.

·Stiprinant tarpvalstybinį ir tarpregioninį bendradarbiavimą. Pandemija išryškino sunkumus, kurių kyla siekiant kirsti valstybės sieną dėl darbo, išsilavinimo, sveikatos priežiūros ir kitų paslaugų. Kelių ir geležinkelių transporto veiklos rezultatai pasienio ruožuose yra mažesni. Siekiant išspręsti šias problemas, būtina veiksmingiau valdyti funkcines pasienio zonas, labiau koordinuoti paslaugas, infrastruktūrą ir investicijas ir keistis patirtimi, grindžiama Europos moksliniais tyrimais.

·Stiprinant miesto ir kaimo regionų ryšius ir mažesnių miestų bei miestelių vaidmenį remiant kaimo vietoves. Didmiesčiai ir jų metropoliniai regionai dažnai skatina ekonomikos vystymąsi. Tam tikruose mažesniuose miestuose, miesteliuose ir kaimuose užtikrinama galimybė naudotis labai įvairiomis viešojo ir privačiojo sektorių teikiamomis paslaugomis. Jų, kaip regionų centrų, vaidmuo reiškia, kad jie yra platesnio regiono atramos taškas. Stiprinant jų vaidmenį, būtų galima skatinti ekonominę plėtrą ir gerinti gyvenimo kokybę. Nors miestai susiduria su kitokiais iššūkiais, tolesnis ryšių stiprinimas funkcinėse srityse galėtų būti naudingas tiek miesto, tiek kaimo gyventojams. Remiantis ilgalaike kaimo vietovių vizija, būtų galima spręsti kaimo vietovėms kylančius iššūkius.

·Tenkinant nuošalyje paliktų vietų poreikius. Kai kurie regionai patiria struktūrinių pokyčių padarinius, dėl kurių sumažėjo tradiciniai užimtumo šaltiniai, o tai lemia įgūdžių pasiūlos ir paklausos neatitiktį ir aplinkos būklės blogėjimą, dėl kurių šie regionai patenka į vystymosi spąstus. Tokios vietovės paprastai yra vidutinių pajamų šalyse ar regionuose. Jose būtina įgyvendinti tikslinę politiką, kad šias bendruomenes būtų galima integruoti į platesnę regiono ir šalies ekonomiką, vadovaujantis Europos socialinių teisių ramsčio principais.