1.Įvadas ir pagrindinės išvados

Politika, kuria siekiama skatinti produktyvumo augimą ir didinti konkurencingumą, – vienas iš valstybių narių, taip pat Sąjungos, ypač euro zonos, prioritetų. Produktyvumo augimas mažėjo keletą dešimtmečių, o prasidėjus ekonomikos ir finansų krizei dar labiau sulėtėjo. Be to, nevienoda konkurencingumo ir produktyvumo raida euro zonoje prieš krizę turėjo įtakos makroekonominio disbalanso, kurį panaikinti, kaip paaiškėjo, ilgai trunka ir brangiai kainuoja, susidarymui. Kadangi nacionalinis produktyvumas yra viena iš pagrindinių gerovės ir pajamų didėjimo varomųjų jėgų, šios tendencijos daro didelį poveikį ekonominei gerovei ir pajamų nelygybei, taip pat sklandžiam ekonominės ir pinigų sąjungos veikimui.

Nors padaryta tam tikra pažanga, dar reikia daugiau nuveikti, siekiant padidinti euro zonos ekonominį atsparumą ir padėti Sąjungai pasirengti spręsti ilgalaikius uždavinius, pavyzdžiui, susijusius su visuomenės senėjimu, globalizacija ir technologiniais pokyčiais. Politikos priemonių turi būti imamasi tiek valstybėse narėse, tiek visos Sąjungos lygmeniu. Produktyvumo didinimo klausimui daug dėmesio skiriama metinėje augimo apžvalgoje ir euro zonai skirtose rekomendacijose . Pasitelkiant Europos semestrą, stiprinama parama struktūrinėms reformoms įgyvendinti. Sąjungoje taip pat stengiamasi skatinti investicijas, gerinti reglamentavimo aplinką ir baigti kurti bendrąją rinką, bendrąją skaitmeninę rinką, kapitalo rinkų sąjungą, bankų sąjungą ir energetikos sąjungą. Vis dėlto pažanga valstybėse narėse vykdant reformas daroma nevienodai ir apskritai pernelyg lėtai.

Formuoti ir įgyvendinti produktyvumo didinimo politiką – sudėtingas uždavinys. Norint jį sėkmingai išspręsti, reikalinga tvirta nacionalinė atsakomybė. Tokia politika turėtų būti grindžiama patikimais įrodymais, o ją įgyvendinant daug dėmesio turėtų būti skiriama sudėtingiems produktyvumo veiksniams, kurie tam tikru mastu kiekvienoje valstybėje narėje yra specifiniai. Todėl penkių pirmininkų pranešime dėl Europos ekonominės ir pinigų sąjungos sukūrimo rekomenduojama, kad kiekviena euro zonos valstybė narė įsteigtų instituciją, atsakingą už ekonomikos konkurencingumo stebėjimą ir šios srities politikos rekomendacijų rengimą. Šių institucijų paskirtis – skatinti ir remti įgyvendinamas struktūrines reformas, suteikiant tvirtą analitinį pagrindą ir informacijos viešoms diskusijoms. Valstybių narių vyriausybės gali pasinaudoti šių institucijų sukaupiamais įrodymais, kad užsitikrintų politinę ir visuomenės paramą reikalingoms reformoms įgyvendinti.

Remdamasi Komisijos pasiūlymu, 2016 m. rugsėjo mėn. Taryba patvirtino rekomendaciją, kurioje euro zonos valstybės narės raginamos iki 2018 m. kovo mėn. įsteigti nacionalines produktyvumo tarybas . Ši rekomendacija skirta euro zonos valstybėms narėms, tačiau euro zonai nepriklausančios valstybės narės taip pat raginamos nustatyti arba įsteigti panašias institucijas. Numatyta, kad šios produktyvumo tarybos turėtų būti analizės ir turinio požiūriais objektyvios, neutralios ir nepriklausomos institucijos, kurios galėtų nagrinėti su produktyvumu susijusius uždavinius ir padėti formuoti įrodymais grindžiamą politiką. Atsižvelgdama į bendrus tokių tarybų ypatumus ir užduotis, kiekviena valstybė narė galėtų priimti sprendimus dėl konkrečios savo produktyvumo tarybos struktūros.

Šioje Tarybos rekomendacijoje Komisija taip pat raginama iki 2019 m. kovo 20 d. parengti pažangos ataskaitą dėl rekomendacijos įgyvendinimo ir tinkamumo. Šis įpareigojimas įvykdomas šia ataskaita. Ji grindžiama atsakymais į apklausos, kurią Komisijos tarnybos 2018 m. gruodžio mėn. išsiuntė paskirtoms produktyvumo taryboms ir Ekonominės politikos komiteto nariams, klausimus. Joje apžvelgiama produktyvumo ir konkurencingumo raida Sąjungoje ir euro zonoje, apibūdinama produktyvumo tarybų steigimo padėtis 2018 m. pabaigoje ir apibendrinami tokie klausimai kaip produktyvumo tarybų bendradarbiavimas ir Komisijos vaidmuo. Toliau išdėstomos pagrindinės šios ataskaitos išvados.

·Nacionalinės produktyvumo tarybos jau įsteigtos daugumoje euro zonos valstybių narių, ir jų skaičius nuolat didėja. Dabar savo produktyvumo tarybas yra įsteigusios dešimt euro zonos valstybių narių (Airija, Belgija, Kipras, Lietuva, Liuksemburgas, Nyderlandai, Portugalija, Prancūzija, Slovėnija ir Suomija). Likusios euro zonos valstybės narės patvirtino, kad ketina įsteigti produktyvumo tarybas, o kai kurios iš jų (Graikija, Malta ir Slovakija) jau padarė nemažą pažangą. Be to, panašias institucijas nustatė arba įsteigė trys euro zonai nepriklausančios valstybės narės (Danija, Rumunija ir Vengrija).

·Valstybės narės pasirinko įvairias tarybų struktūras, kurios iš esmės atspindi konkrečias šalių aplinkybes. Paskirtų produktyvumo tarybų struktūros, atrodo, iš esmės atitinka Tarybos rekomendacijos reikalavimus. Vis dėlto kai kuriais atvejais nacionalinės teisės aktuose aiškiai neįtvirtinti tam tikri reikalavimai, pavyzdžiui, nuostatos, kuriomis užtikrinamas funkcinis savarankiškumas ir tinkama prieiga prie informacijos. Kai kurioms produktyvumo taryboms suteikti ribotos trukmės įgaliojimai. Vis dėlto dar neaišku, ar šie veiksniai turės įtakos atitinkamų produktyvumo tarybų veiklos rezultatams, nes dauguma jų įsteigtos gana neseniai ir prireiks laiko konkretiems rezultatams pasiekti.

·Džiugu, kad kai kurios produktyvumo tarybos aktyviai prisideda prie šalyse vykstančių diskusijų dėl su produktyvumu susijusių uždavinių. Paprastai šioje srityje sėkmingiausiai veiklą vykdo tos produktyvumo tarybos, kurių veikla grindžiama esamomis institucijomis. Kelios tarybos jau paskelbė savo metines ataskaitas ir aktyviai dalyvauja diskusijose produktyvumo klausimais, be kita ko, organizuodamos renginius, konferencijas, praktinius seminarus ir skelbdamos ataskaitas.

·Europos Komisija sukūrė produktyvumo taryboms skirtą tinklą, siekdama sudaryti palankesnes sąlygas keistis nuomonėmis, praktika ir patirtimi ir padėti joms geriau atsižvelgti į platesnio masto euro zonos ir Sąjungos aspektą. Komisija mano, kad, užtikrinant nacionalinę atsakomybę už reformas, produktyvumo tarybos yra svarbios partnerės ir dalyvės. Komisija reguliariai keisis nuomonėmis su visomis dalyvaujančiomis produktyvumo tarybomis, be kita ko, per Europos semestro faktų nustatymo misijas valstybėse narėse.

2.Produktyvumas ir konkurencingumas Sąjungoje ir euro zonoje

Darbo našumo augimas Sąjungoje ir kitose išsivysčiusios ekonomikos šalyse mažėjo dar gerokai prieš krizę. Nors neigiamą poveikį patyrė dauguma išsivysčiusios ekonomikos šalių, per pastaruosius du dešimtmečius padidėjo Sąjungos ir JAV našumo atotrūkis (1 diagrama). Pastaruoju metu padėtis pagerėjo, tačiau darbo našumo ir bendro gamybos veiksnių našumo augimas ir Sąjungoje, ir euro zonoje vis dar nesiekia prieš krizę buvusio lygio (2 diagrama). Be to, pastaruoju metu pagerėjusi padėtis slepia didelius valstybių narių skirtumus . Darbo našumo augimo skirtumai Europoje susiję su tokiais veiksniais kaip mažėjantis kai kurių valstybių narių atotrūkis – šalyse, kuriose darbo našumas iš pradžių buvo mažesnis, nuo 1995 m. našumas vidutiniškai didėja greičiau (3 diagrama).

1 diagrama. Darbo našumas euro zonoje ir 28 valstybių narių Europos Sąjungoje, palyginti su JAV ir Japonija 2 diagrama. Darbo našumo (DN) ir bendro

gamybos veiksnių našumo (BGVN) augimas 3 diagrama. Darbo našumas 1995 m. (horizontalioji ašis) ir vidutinis našumo augimas 1995–2017 m. (vertikalioji ašis) 4 diagrama. Darbo našumo augimo skatinimo veiksniai

Šaltinis – duomenų bazė AMECO. Pastaba. 3 diagramoje darbo našumas 1995 m. išreikštas perkamosios galios standartais.

Darbo našumo augimo skatinimo veiksniai yra gamybinės investicijos ir technologinė pažanga. Šie abu veiksniai vis dar gana silpni (4 diagrama). Technologinė pažanga Sąjungoje, išreikšta bendro gamybos veiksnių našumo augimo koeficientu, per krizę sulėtėjo ir dar nesiekia prieš krizę buvusio lygio. Be to, per pasaulinę ekonomikos ir finansų krizę sumažėjo investicijų, kurių lygis taip pat dar visiškai neatkurtas. Ryžtingi politikos veiksmai, kurių imamasi Sąjungos lygmeniu (pvz., įgyvendinant Investicijų planą Europai) ir nacionaliniu lygmeniu, padeda pritraukti daug investicijų, tačiau pastarosios vis dar nesiekia prieš krizę buvusio lygio.

Produktyvumo augimas lėtėja, o pirmaujančių ir ne taip sėkmingai veiklą vykdančių įmonių naudojimosi technologijų pažanga atotrūkis – didėja . Iš padidėjusio geriausius rezultatus rinkoje pasiekiančių ir mažiausiai produktyvių įmonių produktyvumo lygio skirtumo matyti, kad technologinė pažanga naudingiausia pažangiausioms įmonėms, kurios stiprina savo dominavimą rinkoje. Neproduktyviausios įmonės, priešingai, negali greitai pradėti naudotis naujesnėmis technologijomis ir atsilieka. Šis reiškinys taip pat turi socialinių pasekmių, nes didesni įmonių produktyvumo skirtumai gali nulemti didesnius darbo užmokesčio skirtumus visuose ekonomikos sektoriuose, taigi ir didesnę pajamų nelygybę.

Produktyvumo augimui ir konkurencingumui turi įtakos makroekonominės, institucinės ir reguliavimo sąlygos. Šios sąlygos – tai, be kita ko: i) tvarios inovacijos ir išsilavinimo lygio didinimas; ii) tinkamai veikiančios darbo ir produktų rinkos; iii) galimybės gauti finansavimą ir veiksmingos nemokumo sistemos ir iv) palanki verslo aplinka. Keliose valstybėse narėse didelės įtakos vangiam produktyvumo augimui turi keletas veiksnių, pavyzdžiui, lėčiau diegiamos naujos technologijos, konkurenciją varžančios produktų rinkos taisyklės ir prastai veikiančios darbo rinkos .

Norint skatinti produktyvumo augimą, reikalinga tikslinga ir įrodymais grindžiama politika. Norint išspręsti su produktyvumo augimu susijusius uždavinius, politikos priemonių galima imtis tiek nacionaliniu, tiek Sąjungos lygmeniu. Vykdant nacionalines reformas turėtų būti siekiama didinti produktyvumo augimą; į jas reikėtų įtraukti tikslines priemones, kuriomis būtų skatinamos investicijos ir įgūdžių tobulinimas, taip pat tvirtesni ir glaudesni švietimo sistemų ir įmonių tarpusavio ryšiai. Be to, valstybės narės bendrojoje rinkoje turėtų prisiimti ir bendrą, ir individualią atsakomybę už jos teikiamų galimybių išnaudojimą. Diskusijos dėl su produktyvumu susijusios politikos ir struktūrinių reformų turi būti grindžiamos tinkama informacija, kad būtų galima teisingai nustatyti uždavinius ir įvertinti galimą politikos poveikį. Todėl produktyvumo tarybos gali prisidėti prie įrodymais grindžiamų diskusijų ir dalytis gerąja savo analitinio ir nepriklausomo darbo patirtimi.

Produktyvumo didinimo politikos klausimai sprendžiami per Europos semestrą. Produktyvumo augimo srities uždaviniai tam tikru mastu priklauso nuo konkrečios šalies, ir nėra vieno visiems tinkamo politikos modelio jiems išspręsti. 2018 m. daugumai valstybių narių buvo pateiktos konkrečiai šaliai skirtos rekomendacijos produktyvumo srityje imtis politikos priemonių. Be to, 2018 m. euro zonai skirtoje rekomendacijoje euro zonos valstybės narės taip pat raginamos pirmenybę teikti reformoms, kuriomis didinamos produktyvumo ir augimo galimybės.