LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 44/81

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė dėl Finansinių sandorių mokesčio (nuomonė savo iniciatyva)

2011/C 44/14

Pranešėjas Lars NYBERG

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas, vadovaudamasis savo Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 2 dalimi, 2010 m. vasario 18 d. nusprendė parengti nuomonę savo iniciatyva dėl

Finansinių sandorių mokesčio.

Ekonominės ir pinigų sąjungos, ekonominės ir socialinės sanglaudos skyrius, kuris buvo atsakingas už Komiteto darbo šiuo klausimu organizavimą, 2010 m. birželio 23 d. priėmė savo nuomonę.

464-ojoje plenarinėje sesijoje, įvykusioje 2010 m. liepos 14–15 d. (liepos 15 d. posėdis), Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas priėmė šią nuomonę 121 nariui balsavus už, 55 – prieš ir 7 susilaikius.

1. Santrauka ir išvados

1.1 Bendra visų finansinių sandorių vertė gerokai išaugo: 1990 m. šie sandorių vertė prilygo maždaug 15-ai pasaulio Bendrųjų vidaus produktų (BVP), o 2007 m. ta vertė jau prilygo maždaug 70-čiai pasaulio BVP (1). Neatidėliotinų sandorių vertės santykis su BVP beveik nesikeitė, o tai reiškia, kad šis keturgubas finansinių sandorių apimties padidėjimas susijęs beveik vien su išvestinėmis finansinėmis priemonėmis, o daugiausia su išvestinėmis finansinėmis priemonėmis, susietomis su palūkanų norma. 2008 m. antroje pusėje prekyba išvestinėmis finansinėmis priemonėmis sulėtėjo, tačiau 2009 m. pirmoje pusėje prekybos apimtys vėl išaugo. Neatrodo, kad elgesio modelis finansų sektoriuje būtų iš esmės pasikeitęs.

1.2 2007 m. finansų sektoriui, kurio pagrindinė užduotis yra remti realiąją ekonomiką, JAV teko 40 proc. viso šalies bendrovių pelno, tačiau sektoriaus BVP dalis tesiekė vos 7 proc. Be to, vyko koncentracija kelete rinkų, pirmiausia – Londone ir Niujorke. Veikla taip pat susitelkė kelete labai didelių finansų įstaigų. Stengiantis išgelbėti minėtas įstaigas nuo žlugimo sektoriui prireikė didžiulių piniginių injekcijų, todėl valstybėse susidarė precedento neturintys biudžeto deficitai.

1.3 Finansinių sandorių mokestis galėtų pastebimai pakeisti finansų įstaigų elgesį, nes sumažėtų labai trumpalaikių (o dažnai ir rizikingų) finansinių sandorių skaičius.

1.4 EESRK iš principo pritarė finansinių sandorių mokesčio idėjai savo nuomonėje dėl de Larosière ataskaitos (2), sakydamas, kad „EESRK nuomone, trumpalaikį mąstymą turi pakeisti ilgalaikis, o premijos neturi būti paremtos spekuliacine veikla. Atsižvelgdamas į tai EESRK pritaria minčiai, kad reikėtų įvesti finansinių operacijų mokestį, kurio pajamos galėtų būti skirtos pagalbai vystymuisi“. Tuo tarpu šia nuomone EESRK norėtų prisidėti prie dabar vykstančių diskusijų dėl šio mokesčio ir plačiau aptarti tokio mokesčio tikslus ir poveikį.

1.5 Pirmą kartą vertybinių popierių sandorių mokesčio idėją 1936 m. iškėlė John Maynard Keynes. Ekonomisto tikslas buvo sumažinti destabilizuojančią spekuliaciją akcijomis ir sustiprinti akcijų kainų ilgalaikius komponentus. Aštuntame praėjusio šimtmečio dešimtmetyje šią idėją toliau plėtojo James Tobin. Jis siekė sulėtinti finansų rinkos procesus ir juos geriau sustyguoti su realiąja ekonomika įvedant mokestį tarptautiniams neatidėliotiniems valiutos sandoriams. Mokesčio tikslas buvo panašus į šiuo metu aptariamus finansinių sandorių mokesčio tikslus, taigi – trumpalaikių sandorių kiekio mažinimas.

1.6 J. Tobin siūlė iš mokesčio gautas pajamas perduoti TVF arba Pasaulio bankui, tačiau pajamos nebuvo jo svarbiausias tikslas. Ekonomistas teigė: „Kuo daugiau ekonominių tikslų mokestis pasieks (o toks ir buvo mano pirminis tikslas), (…) tuo mažiau pajamų bus iš jo gauta (…)“.

1.7 Kilus 2008 m. finansų krizei vėl prisiminta mokesčio idėja, tačiau šį karta imta kalbėti apie mokestį visiems finansų įstaigų sudaromiems finansiniams sandoriams.

1.8 EESRK mano, kad finansinių sandorių mokesčiu pirmiausia reikėtų keisti elgesį finansų sektoriuje ir to reikėtų siekti mažinant trumpalaikių spekuliacinių finansinių sandorių kiekį. Tokiu būdu finansų sektorius savo veiklą vykdytų veikiamas rinkos kainų mechanizmo. Kai kuriuos iš šių sandorių Didžiosios Britanijos finansų tarnybų valdybos vadovas lordas Turner net pavadino visiškai nenaudingais visuomenei. Norimo poveikio galima tikėtis, nes finansinių sandorių mokestis skaudžiausiai paliestų dažniausiai sudaromus sandorius.

1.9 Jeigu finansinių sandorių mokestis pastebimai sumažintų šią trumpalaikę prekybą vertybiniais popieriais ir išvestinėmis finansinėmis priemonėmis, sumažėtų ir finansų sektoriaus pelnas, taigi reikėtų mažinti ir premijas darbuotojams, taip pat sumažėtų ir pajamos iš pelno mokesčio. Tradicinei bankininkystei – iš indėlių finansuojamam skolinimui įmonėms ir namų ūkiams, kai pelnas gaunamas iš palūkanų normų skirtumų, šis mokestis poveikio neturės. Finansų sektorius vėl galėtų grįžti prie tokios bankinės veiklos, kai stengiamasi kuo geriau panaudoti taupymo lėšas jas investuojant. Dėl 2010 m. iškilusių naujų finansinių problemų ir dėl TVF ir ES vykstančių diskusijų, kaip užtikrinti finansavimą finansų krizių atvejais ateityje, neturėtume gyventi šia diena ir atsisakyti progos į gera pakeisti finansų sektorių.

1.10 Antras svarbus finansinių sandorių mokesčio tikslas – surinkti viešųjų lėšų. Šis naujas įplaukų šaltinis galėtų būti panaudotas remti besivystančių šalių ekonominį vystymąsi, finansuoti klimato politiką besivystančiose šalyse arba sumažinti naštą valstybių biudžetams. Pastaruoju atveju tai reikštų ir tai, kad finansų sektorius sugrąžintų biudžeto dotacijas. Ilgainiui įplaukos turėtų tapti nauju viešųjų pajamų šaltiniu.

1.11 Finansinių sandorių mokestis turės progresyvinio mokesčio savybių, nes finansų įstaigų klientai ir pačios įstaigos, prekiaudamos vertybiniais popieriais savo vardu ir savo naudai, atstovauja turtingiausiems visuomenės sluoksniams. Be to, nemanoma, kad finansų sektorius yra pakankamai teisingai apmokestintas.

1.12 Finansinių sandorių mokesčiui reikėtų nustatyti kiek galima didesnę aprėptį, pageidautina jį taikyti ir nacionalinėse rinkose, ir užsienio prekybai. EESRK rekomenduoja nustatyti pasaulinei sistemai skirtą nedidelį 0,05 proc. finansinių sandorių mokesčio tarifą, o Europos sistemai rekomenduotina taikyti mažesnį tarifą, kad toks mokestis neiškreiptų padėties finansų rinkoje.

1.13 Mokesčiai visada sumažina aktyvų vertę, tačiau ar toks mokestis, jeigu jis nebus pasaulinis, turės poveikį prekybos vietai? Tyrimas parodė, kad šiuo metu Didžiojoje Britanijoje įvestas žyminis mokestis sumažino apyvartą 20 proc., tačiau verslas iš Londono tikrai nepasitraukė.

1.14 Šio mokesčio įvedimas praktiškai nepareikalautų jokių administracinių, techninių ar ekonominių sąnaudų, nes sandoriai jau dabar kompiuterizuoti. Vis dėlto kol kas nėra kompiuterizuotos užbiržinių sandorių rinkos, tačiau ES jau ketina rengti šiam tikslui skirtus teisės aktus. Būtinybė įtraukti visus sandorius, taip pat ir užbiržinius, į organizuotą biržą rodo, kad reguliavimas ir mokesčiai, pavyzdžiui, finansinių sandorių mokestis, yra vienas kitą papildančios, o ne alternatyvios priemonės.

1.15 Finansinių sandorių mokestis duotų dvejopą naudą: pakeistų elgesį finansų sektoriuje, kur būtų labiau kliaujamasi ilgalaikiais komponentais, ir padidintų viešąsias pajamas. Taip pat akivaizdu, kad kuo didesnis bus mokesčio tarifas, tuo didesnis mokesčio poveikis trumpalaikiams sandoriams biržoje, taigi atitinkamai ir mažesnės įplaukos į biudžetą. Todėl reikia nustatyti tokį mokesčio tarifą, kuris leistų suderinti du finansinių sandorių mokesčio tikslus: elgesio modelio pasikeitimą ir mokestines pajamas.

1.16 Jeigu mokestis būtų taikomas visoje Europoje, mokestinės pajamos sudarytų apytikriai 1,5 proc. BVP, o didžiausia įplaukų dalis ateitų iš Didžiosios Britanijos finansų rinkos. Įvedus tokį mokestį pasauliniu lygmeniu mokestinės įplaukos sudarytų apie 1,2 proc. BVP. Rezultatai Europoje ir JAV būtų maždaug panašūs.

1.17 2010 m. birželio 26–27 d. Toronte vykusiame G20 susitikime nebuvo pasiūlyta įvesti pasaulinį finansinių sandorių mokestį. EESRK nuomone, Europos finansų sistemų mechanizmo klausimo dar nereikėtų išbraukti iš finansinių reformų darbotvarkės.

2. Bendroji informacija

2.1 Buvo rasta nemažai finansų krizės, staiga įsiplieskusios po „Lehman Brothers“ (3) bankroto 2008 m., priežasčių. Tai ir žemomis palūkanomis pasiskolinti pigūs pinigai, ir didelės rizikos vertybinių popierių platinimas atliekant pakeitimą vertybiniais popieriais, reguliavimo ir priežiūros trūkumai, galimybė spekuliuoti ekonominiais ištekliais, ilgam perskirstant pajamas nebe darbo jėgos, o kapitalo naudai, finansų rinkos globalumas ir pan.

2.2 Nebuvo galima nė įsivaizduoti, kad finansų sektorius tiek išaugs palyginti su BVP. 1990 m. finansinių sandorių vertė prilygo 15 pasaulio BVP. Tuo tarpu prieš pat 2008 m. krizę šių sandorių vertė jau siekė 70 pasaulio BVP (4). Neatidėliotini sandoriai procentais sudaro beveik tiek pat pasaulio BVP kaip ir 1990 m., taigi finansinių sandorių vertė keturis kartus augo beveik vien dėl išvestinių sandorių. Šie sandoriai – daugiausia užbiržiniai sandoriai, t. y. tiesioginiai kliento ir finansų įstaigos susitarimai, ir dauguma atvejų šių sandorių objektas – su palūkanų norma susietos išvestinės finansinės priemonės (5). Į trumpalaikę prekybą buvo įtraukti net ir ilgalaikių sandorių objektai, pavyzdžiui, dažnai savininkus keičiančios hipotekinės obligacijos. Daugeliu atvejų tokios prekybos pagyvėjimas galėjo būti susijęs ir su pastangomis minimizuoti riziką, ir su spekuliavimu.

2.2.1 Išvestinių finansinių priemonių rinkos raida yra naujas ekonominės sistemos reiškinys, ne visada susijęs su realiąja ekonomika taip, kaip tradicinis kapitalas. Yra įvairių išvestinių sandorių, pavyzdžiui, pasirinkimo, ateities, išankstinių valiutos ir apsikeitimo sandorių, kurių pagrindas gali būti įvairios prekės, užsienio valiutos kursas, palūkanų normos arba paprasčiausia rizika.

2.2.2 Statistiniai duomenys rodo, kad 2008 m. antroje pusėje prekyba išvestinėmis finansinėmis priemonėmis sulėtėjo. Vis dėlto šis prekybos nuosmukis nebuvo labai didelis – prekybos apimtys pasiekė lygį, buvusį dar prieš trejus metus. Be to, 2009 m. pirmoje pusėje prekyba vėl ėmė augti (6). Vėlgi augimas pirmiausia vyko su palūkanų norma susietų išvestinių finansinių priemonių segmente. Todėl galime daryti išvadą, kad finansų sektoriaus elgesio modelis keitėsi mažai. Kita vertus, pakeitimas vertybiniais popieriais – didžiausias finansų krizės katalizatorius – iš rinkos faktiškai jau pašalintas (7).

2.2.3 2007 m. prieš pat krizę JAV finansų sektoriui teko 40 proc. viso šalies bendrovių pelno, tuo tarpu šio sektoriaus BVP dalis tesudarė 7 proc. (8). Kai finansų sektorius pasiima 40 proc. pelno, akivaizdu, kad jis jau nebeatlieka finansų tarpininko vaidmens. Dėl oligopolinių tendencijų kai kurių šalių finansų sektorius nepajėgus efektyviai finansuoti realiosios ekonomikos.

2.2.4 Be to, veikla susitelkė kelete rinkų, visų pirma, Londone ir Niujorke. Tuo pat metu veikla buvo koncentruojama kelete labai didelių finansų įstaigų. Šios įstaigos taip išaugo, jog imta manyti, kad jau vien dėl savo dydžio jos žlugti negali, todėl daugeliui vyriausybių paskui prireikė gelbėti kai kuriuos bankus, kad apsaugotų finansų sektorių nuo visiškos griūties. Šiam sektoriui prireikė didžiulių piniginių injekcijų, todėl valstybėse susidarė precedento neturintys biudžeto deficitai.

2.3 De Larosière grupės ataskaitoje buvo pateikta pasiūlymų, kaip pakeisti finansų sistemą, kad ateityje nebekiltų krizių (9). Po to Komisija suskubo pateikti keturis pasiūlymus dėl reglamentų, skirtų makro- ir mikropriežiūrai (10), taip pat keletą pasiūlymų, kaip pakeisti finansų sektoriui taikomas taisykles (11). Visą tą laiką JAV šia tema taip pat vyko intensyvios diskusijos.

2.3.1 Pateikti pasiūlymai dėl naujų teisės aktų daugiausia skirti priežiūrai ir tam tikrų finansų įstaigų reguliavimui, tikintis naujomis priemonėmis pakeisti dalį finansų sektoriaus savireguliavimo mechanizmo. Finansų sektoriaus elgesio modeliui pakeisti skirta mažai šių pasiūlymų nuostatų. Nėra pasiūlymų, kaip reguliuoti finansų sektoriaus produktus, nepaisant to, kad būtent kai kurie šių produktų ir sukėlė finansų krizę.

2.4 Nepateikta jokių oficialių ES pasiūlymų dėl finansinių sandorių mokesčio, nors per pastaruosius keletą metų diskusijos šiuo klausimu ir įgavo pagreitį. EESRK manymu, toks mokestis galėtų padaryti lemiamą įtaką finansų įstaigų elgesiui ir finansinėms priemonėms. Taip pirmiausia atsitiktų dėl kai kurių šiuo metu dominuojančių trumpalaikių finansinių sandorių sumažėjimo.

2.4.1 2009 m. rugsėjo mėn. Pitsburge susitikę G20 valstybių grupės vadovai paprašė TVF kitam jų susitikimui (įvyksiančiam 2010 m. birželio mėn.) parengti ataskaitą apie įvairių valstybių pasirinktas arba svarstomas priemones, kurios padėtų padaryti finansų sektorių sąžiningesnį ir paskatintų jį daugiau prisidėti prie bet kokių vyriausybinės intervencijos, skirtos bankų sistemai gaivinti, išlaidų. 2010 m. balandžio mėn. paskelbtoje preliminarioje TVF ataskaitoje buvo daug kalbama apie priemones, skirtas užkirsti kelią finansų krizėms ateityje – daugiausia apie finansinio stabilumo mokestį ir jo derinimą su bankų problemų sprendimo schema. Šioje nuomonėje EESRK minėtų pasiūlymų nekomentuos ir tik trumpai aptars TVF argumentus dėl finansinių sandorių mokesčio – priemonės šiai krizei sureguliuoti.

2.4.2 EESRK iš principo pritarė finansinių sandorių mokesčiui savo nuomonėje dėl de Larosière ataskaitos, sakydamas, kad „EESRK nuomone, trumpalaikį mąstymą turi pakeisti ilgalaikis, o premijos neturi būti paremtos spekuliacine veikla. Atsižvelgdamas į tai EESRK pritaria minčiai, kad reikėtų įvesti finansinių operacijų mokestį, kurio pajamos galėtų būti skirtos pagalbai vystymuisi“. Tuo tarpu šia nuomone EESRK norėtų prisidėti prie šiuo metu vykstančių diskusijų ir plačiau aptarti tokio mokesčio tikslus ir poveikį.

3. Įžanga

3.1 Pirmą kartą vertybinių popierių sandorių mokesčio idėją 1936 m. iškėlė J. M. Keynes siekdamas sumažinti destabilizuojančią spekuliaciją vertybiniais popieriai ir sustiprinti akcijų kainų ilgalaikius komponentus.

3.2 Aštuntame praėjusio šimtmečio dešimtmetyje J. Tobin, siekdamas sumažinti destabilizuojančią spekuliaciją valiuta, pasiūlė įvesti valiutos sandorių mokestį, kurį imta vadinti „Tobino mokesčiu“. Kapitalui ėmus laisvai judėti, tapo lengviau vykdyti spekuliacinius išpuolius prieš valiutas. J. Tobin tikslas buvo sulėtinti finansų rinkos procesus ir juos labiau suderinti su realiąja ekonomika bei sustiprinti pinigų politikos įtaką. Mokestis turėjo būti taikomas neatidėliotiniems valiutos sandoriams, o mokesčio tarifas turėjo būti 0,5 proc. Nors mokestis nebuvo taikomas visiems finansiniams sandoriams (šiuo metu neatidėliotini sandoriai sudaro mažiau kaip 10 proc. pasaulio sandorių), vienas jo tikslų buvo toks, dėl kurio diskutuojama šiandien – sumažinti trumpalaikių sandorių kiekį.

3.2.1 J. Tobin siūlė iš mokesčio gautas pajamas perduoti TVF arba Pasaulio bankui, tačiau pajamos nebuvo jo svarbiausias tikslas. Ekonomistas teigė: „Kuo daugiau ekonominių tikslų mokestis pasieks (o toks ir buvo mano pirminis tikslas), (…) tuo mažiau pajamų bus iš jo gauta (…)“ (12).

3.3 Kilus 2008 m. finansų krizei vėl prisiminta mokesčio idėja, tačiau šį kartą imta kalbėti apie mokestį ne tik valiutos sandoriams, bet visiems finansiniams sandoriams. Reikia pasakyti, kad netgi šitaip išplėtus mokesčio bazę, jis neapims finansinių sandorių, kuriuose dalyvauja namų ūkiai ir įmonės. Mokestis turėtų būti taikomas tik sandoriams tarp finansų įstaigų. Finansinių sandorių mokesčiui pritaria įvairios pilietinės visuomenės organizacijos, ekonomistai, finansų sektoriaus veikėjai, pavyzdžiui, Didžiosios Britanijos finansų paslaugų valdybos pirmininkas lordas Turner. Tam pritarė ir Europos Vadovų Taryba 2010 m. birželio 17 d. vykusiame savo susitikime (13) priimtuose G20 susitikimui skirtuose pasiūlymuose. Finansinių sandorių mokesčio įvedimui nepritaria TVF ir Pasaulio bankas.

3.4 Kokie būtų svarbiausi tokio mokesčio tikslai? Kaip jis būtų taikomas? Koks turėtų būti šio mokesčio tarifas? Ar mokestį bus galima taikyti vienoje šalyje, o gal visoje ES arba pasauliniu mastu? Kokių rezultatų galime tikėtis? Nuomonėje, remiantis Austrijos ekonominių mokslinių tyrimų instituto (WIFO) (14) ir Masačusetso universiteto Ekonomikos ir politikos tyrimų centro (CEPR) ir Politinės ekonomikos tyrimų instituto (PERI) Amherste studijomis (15), aptariami šie klausimai ir pateikiama keletas skaičių.

3.5 Atsižvelgus į J. M. Keynes ir J. Tobin argumentus finansų sektoriaus elgesio modelį keisti galima pasinaudojant finansinių sandorių mokesčio poveikiu trumpalaikiams sandoriams. Vis dėlto, atsižvelgiant į trumpalaikių sandorių dažnumą, finansinių sandorių mokestis palyginti su ilgalaikiais sandoriais padidina trumpalaikių sandorių sąnaudas. Tokiu būdu pasikeitus sąnaudų santykiui vyriausybės, naudodamos rinkos kainų mechanizmą, gali pastūmėti finansų sektorių labiau kliautis realiosios ekonomikos ilgalaikiais komponentais.

4. Tikslai

4.1 Atidi situacijos finansų rinkoje analizė atskleidžia, kad jos apimtys pirmiausia išaugo dėl trumpalaikių, neretai spekuliacinio pobūdžio arba riziką minimizuojančių sandorių. Realiosios ekonomikos požiūriu daugelis šių sandorių yra pernelyg didelės apimties. Kadangi trumpalaikiai svyravimai dažnai perauga į ilgalaikius aktyvų kainų pokyčius, šios kainos taip pat gali nutolti nuo realiosios ekonomikos raidos (16). Kai kuriuos iš finansinių sandorių lordas Turner pavadino visiškai nenaudingais visuomenei.

4.1.1 Todėl EESRK mano, kad finansinių sandorių mokesčiu pirmiausia reikėtų keisti elgesį finansų sektoriuje ir to reikėtų siekti mažinant trumpalaikių spekuliacinių finansinių sandorių kiekį. Per pirmąjį šio amžiaus dešimtmetį daugiausia dėl trumpalaikių sandorių ir didėjo finansų sektoriaus veiklos apimtis. Finansų sektorius vėl privalo prisiimti savo senuosius įsipareigojimus realiajai ekonomikai.

4.1.2 Savo ataskaitoje TVF kalba apie finansinių sandorių mokesčio įtaką elgesiui, tačiau apie tai kalba, kaip apie neigiamą dalyką. Pabrėžiami įvairūs neigiami momentai, be kita ko, teigiama, kad šis mokestis tikrai nėra būsimos bankų problemų sprendimo schemos finansavimo šaltinis. Tačiau šios schemos finansavimas niekada ir nebuvo finansinių sandorių mokesčio tikslas. TVF taip pat tvirtina, kad geriau tiesiogiai apmokestinti tuos sandorius, kurių kiekį norima sumažinti. Bet juk tai ir pasiektume įvedę finansinių sandorių mokestį, kuris skaudžiausiai palies trumpalaikius sandorius.

4.1.3 Sumažinus trumpalaikių sandorių apimtis sumažėtų tokių sandorių dalis finansų įstaigų veikloje. Tai reiškia, kad išaugs kitokia veikla, pavyzdžiui, tarpininkavimo taupantiems ir skolininkams veikla. Finansų sektorius pats savaime nėra tikslas, tai tik priemonė kitiems ekonomikos tikslams pasiekti. Sklandžiai veikiantis finansų sektorius taupymo lėšas stengtųsi kuo geriau panaudoti – investuoti jas į realiąją ekonomiką.

4.1.4 Įprastos komercinės bankininkystės pagrindas – skolinimas įmonėms ir namų ūkiams. Bankų pelnas – palūkanų normų skirtumas. Remdami savo klientus bankai padeda jiems gauti lėšų kapitalo rinkose, draudžia nuo valiutų ir žaliavų kainų svyravimo tarptautinėje prekyboje, taip pat draudžia su žemės ūkiu susijusius ateities sandorius. Teikdami šias paslaugas bankai kompensuoja jiems patiems kylančią riziką dėl sandorių su kitais bankais, paprastai realiu laiku. Klientų aptarnavimo paslaugos gali apimti daugybę labai trumpalaikių sandorių. Bankai taip pat gauna pelno iš savo vardu ir savo naudai vykdomos prekybos vertybiniais popieriais ir išvestinėmis finansinėmis priemonėmis. Viso šito finansų rinkoje nereikėtų atsisakyti, nes iš dalies tai – tarpbankinė prekyba, kuria užtikrinamas likvidumas. Vis dėlto, jeigu finansinių sandorių mokestis pastebimai sumažintų šią trumpalaikę prekybą vertybiniais popieriais ir išvestinėmis finansinėmis priemonėmis, sumažėtų ir finansų sektoriaus pelnas, taigi sumažėtų premijos darbuotojams ir pajamos iš pelno mokesčio. Tradicinė bankininkystė nenukentėtų, o finansų įstaigų pelnas ateityje būtų mažesnis ir priklausytų daugiausia nuo tradicinės bankinės veiklos.

4.1.5 Mokslinėje literatūroje yra įvairių nuomonių, tačiau viena iš mokesčio pasekmių būtų aktyvų kainų nepastovumo sumažėjimas. Kadangi būtų mažiau spekuliavimo, aktyvų kainos taptų stabilesnės. Priešingos nuomonės šalininkai teigia, kad atsitiktinė prekyba gali būti labai permaininga ir neprognozuojama ir retai turi teigiamo poveikio sandorių apimtims.

4.1.6 Apibendrindami galimą finansinių sandorių mokesčio poveikį įvairioms finansų įstaigoms norime pabrėžti, kad tokie pokyčiai galėtų sumažinti sandorių dažnumą. Dėl 2010 m. iškilusių naujų finansinių problemų ir dėl TVF ir ES vykstančių diskusijų, kaip užtikrinti finansavimą finansų krizių atvejais ateityje, neturėtume atsisakyti šios progos į gera pakeisti finansų sektorių.

4.2 Kitas svarbus finansinių sandorių mokesčio tikslas – surinkti viešųjų lėšų. Įplaukos iš šio mokesčio būtų tikrai nemažos. Diskutuojama, kam reikėtų panaudoti šias naujas pajamas: besivystančių šalių ekonominiam vystymuisi, klimato politikos finansavimui besivystančiose šalyse, o gal finansų krizės valstybių biudžetams sukeltų problemų sprendimui? Vis dėlto pastarosios politinės diskusijos ES verčia manyti, kad mokestis greičiausiai taps viešųjų pajamų šaltiniu.

4.2.1 Komisijos teigimu, buvo nuspręsta finansų sektoriui skirti iki 30 proc. ES BVP paramą. Atėmus garantijas, ši parama sudaro 13 proc. ES BVP. Jungtinės Karalystės atveju šį paramos dydį reikėtų padvigubinti. Vertinant šias viešąsias finansų sektoriaus gelbėjimo nuo krizės išlaidas, reikėtų pažymėti, kad apie pusė šio finansavimo taip ir nebuvo panaudota ir didžioji jo dalis galiausiai bus grąžinta. Minėti 13 proc. skiriami kapitalo injekcijoms (bankų kapitalui), aktyvams įsigyti ir tiesioginei paramai. Panašu, kad daugelis garantijų iš viso nenaudojamos.

4.2.2 Įplaukomis iš finansinių sandorių mokesčio iš pradžių būtų galima padengti likusias išlaidas. Ten, kur bankams gelbėti prireikė daugiausiai viešųjų lėšų, dėl didelės finansų rinkos koncentracijos iš finansinių sandorių mokesčio surinktos lėšos taip pat turėtų būti didžiausios. Vis dėlto pažymėtina, kad valstybių biudžetams šis bankų gelbėjimas kainavo daug daugiau, nes prie viešųjų išlaidų reikėtų pridėti prarastas socialinio draudimo įmokas, išlaidas automatiniams stabilizatoriams, išlaidas išaugusių palūkanų už valstybės paskolas mokėjimui ir pan. Net ir TVF teigia, kad „finansų krizių fiskalinės, ekonominės ir socialinės sąnaudos yra tokios didelės, kad reikia pagalvoti apie tai, kaip finansų sektorius galėtų prisidėti prie bendrų biudžeto įplaukų, neapsiribodamas tiesioginės paramos fiskalinių sąnaudų padengimu“ (17).

4.2.3 Todėl ateityje finansinių sandorių mokestį reikėtų traktuoti kaip naują viešųjų pajamų šaltinį. Kadangi finansų paslaugoms netaikomas PVM ir banko paslaugų gavėjai moka mažiau mokesčių už šias paslaugas nei už daugelį kitų paslaugų, taip pat atsižvelgiant į didžiulį finansų sektoriaus pelną, atrodytų pagrįsta šiam sektoriui mokesčius padidinti.

4.2.4 Kaip rodo Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (EBPO) tyrimas, 2011 m. JAV viešasis deficitas sudarys beveik pusę visų EBPO šalių viešojo deficito kartu sudėjus. Prognozuojama, kad tais pačiais metais biudžeto deficitas euro zonoje sudarys apie 6 proc. BVP. Tikrieji sunkumai kyla ne vien euro zonos valstybėse, pavyzdžiui, Graikijoje, bet ir Jungtinėje Karalystėje, kur biudžeto deficitas gali siekti 12 proc.

4.2.5 Finansinių sandorių mokesčio alternatyva, kuri aptariama preliminarioje TVF ataskaitoje, yra finansinės veiklos mokestis, kuris būtų taikomas pelnui ir atlyginimams. Tai yra paprastas būdas apmokestinti finansinę veiklą, tačiau didžiausias šių dviejų mokesčių skirtumas yra tas, kad palyginti su finansinių sandorių mokesčiu finansinės veiklos mokestis būtų taikomas visų rūšių veiklai ir jo poveikis trumpalaikiams ir ilgalaikiams sandoriams būtų panašus. Toks mokestis būtų tik vienas iš būdų padidinti iš bankų surenkamas mokestines pajamas.

4.2.6 Net ir pasirinkus vienodą tarifą finansinių sandorių mokestis turės progresyvinio mokesčio savybių, nes finansų įstaigų klientai ir pačios įstaigos, prekiaudamos vertybiniais popieriais savo vardu ir savo naudai, atstovauja turtingiausiems visuomenės sluoksniams. Nors reikia gerai pagalvoti, ką padaryti, kad finansinių paslaugų mokestis taptų kiek galima efektyvesne finansų sektoriaus priemone, ne mažiau svarbu pagalvoti ir apie tai, kas bus apmokestintas šiuo mokesčiu. Komisijos tarnybų darbo dokumente (18) teigiama, kad „novatoriški šaltiniai dažnai laikomi pranašesniais, nes jie gali būti politiškai priimtinesni tais atvejais, kai mokesčių našta užkraunama grupėms ar sektoriams, kurie, kaip manoma, šiuo metu neprisiima pakankamai didelės mokesčių dalies“.

4.2.7 Europos Parlamentas paprašė Komisijos „iki kito G20 aukščiausiojo lygio susitikimo (…) parengti visuotinio finansinių sandorių mokesčio poveikio vertinimą ir ištirti jo privalumus bei trūkumus“ (19). EESRK mano, kad dar reikia išanalizuoti nemažai techninių finansinių sandorių mokesčio elementų. Komisijos tarnybų darbo dokumente (20) kol kas nepakankamai atsižvelgta į Europos Parlamento pasiūlymus. Todėl EESRK nori pabrėžti, jog teikiant oficialų pasiūlymą dėl finansinių sandorių mokesčio būtina atlikti visišką poveikio vertinimą.

5. Mokesčio koncepcija

5.1 Mokesčio bazė

5.1.1 Mokesčio bazę turėtų sudaryti ne tik tarptautiniai, bet visi finansiniai sandoriai. Net jeigu vartojamas žodis „visi“, daugelis skaičiavimų vis tiek turi ribą – arba apmokestinamų sandorių rūšių, arba apmokestinamų sandorių vertės. CEPR / PERI tyrime aptariamos įvairios mokesčio bazės galimybės. WIFO instituto tyrime pasirinkta visus sandorius apimanti mokesčio bazė.

5.1.2 Renkantis, kuriuos sandorius apmokestinti, vienas iš kriterijų turėtų būti sandorių trumpalaikiškumas. Kita galimybė – kiek galima didesnė sandorių aprėptis. Trečia galimybė būtų pasirinkti, ar mokestį taikyti tik nacionalinėms rinkoms, ar apmokestinti ir užsienio prekybą.

5.1.3 Jeigu būtų nuspręsta apmokestinti ir nacionalinius, ir užsienio sandorius, mokestis apimtų visus finansinius sandorius. Neatidėliotiniems sandoriams būtų galima padaryti išimtį argumentuojant tuo, kad juos apmokestinus būtų iškreipta realioji ekonomika.

5.1.4 Sprendimas neapmokestinti tam tikrų sandorių turės įtakos įvairių sandorių konkurencingumui. Toks rezultatas būtų pageidautinas, jeigu didesnė mokesčio našta tektų trumpalaikiams spekuliaciniams sandoriams, o ne ilgalaikiams nespekuliaciniams sandoriams. Būtent taip ir atsitiktų, nes kuo dažnesni sandoriai, tuo skaudžiau jie pajustų šį mokestį.

5.1.5 Galimybė finansinių sandorių mokestį skaičiuoti nuo tariamosios sandorio vertės buvo sukritikuota, kaip pernelyg nerealistiška. Užuot taikius finansinių sandorių mokestį būtų galima apmokestinti finansų įstaigų parduodant išvestines finansines priemones faktiškai gautus pinigus – mokestį, priemoką arba bet kokias vartotojui tekusias išlaidas. EESRK vis dėlto laikosi nuomonės, kad finansinius sandorius reikėtų vertinti pagal tariamąsias vertes palyginti su BVP, nes toks vertinimas konkrečiai parodo, kaip per tam tikrą laikotarpį pasikeičia prekybos finansų rinkoje apimtys.

5.2 Mokesčio geografija

5.2.1 Kokia turėtų būti finansinių sandorių mokesčio geografija: valstybė, regionas (ES) ar pasaulis? Neabejotina, kad priimtinausias yra pasaulinis mokestis. Jeigu tai bus neįmanoma, tikrai netrūksta argumentų už mokestį, kuris būtų taikomas visoje ES. Vis dėlto yra pavyzdžių, rodančių, kad įmanomas ir nacionalinio mokesčio variantas, ypač tose šalyse, kurios turi didelį finansų sektorių. Galima būtų tikėtis, kad šis mokestis turės didelį poveikį prekybos vietos pasirinkimui. Tačiau patirtis rodo, kad tai nebus problema (21).

5.2.2 Aktyvų apmokestinimas visada sumažina aktyvų vertę, tačiau ar toks mokestis turės poveikį prekybos vietai? Vienas tyrimas parodė, kad Didžiojoje Britanijoje dėl vertybiniams popieriams ir kai kurioms obligacijoms taikomo 0,5 proc. žyminio mokesčio šių vertybinių popierių apyvarta sumažėjo 20 proc., tačiau negalima teigti, kad dėl šio mokesčio prekyba minėtais vertybiniais popieriais pasitraukė iš Londono (22).

5.3 Mokesčio tarifas

5.3.1 Siūlomas įvairaus dydžio mokestis – nuo 0,1 iki 0,01 proc. Bene dažniausiai minimas 0,05 proc. mokesčio tarifas, kurį rekomenduojame pasauliniu lygiu. Šis tarifas yra toks nedidelis, kad mokestį būtų galima įvesti nebijant pavojaus, jog tai turėtų padėtį finansų rinkoje iškreipiančių rimtų pasekmių trumpalaikiams sandoriams. Jeigu finansinių sandorių mokestis būtų įvestas kaip Europos sistema, tokiu atveju reikėtų apsvarstyti mažesnį tarifą.

5.3.2 Finansinių sandorių mokestis duotų dvejopą naudą: pakeistų elgesį finansų sektoriuje, kur būtų labiau kliaujamasi ilgalaikiais komponentais, ir padidintų viešąsias pajamas. Taip pat akivaizdu, kad kuo didesnis bus mokesčio tarifas, tuo didesnis mokesčio poveikis trumpalaikiams sandoriams biržoje, taigi atitinkamai ir mažesnės įplaukos į biudžetą. Todėl reikia nustatyti tokį mokesčio tarifą, kuris leistų suderinti du finansinių sandorių mokesčio tikslus: elgesio modelio pasikeitimą ir mokestines pajamas.

5.3.3 Iki šiol egzistavę mokesčiai ir kitokios rinkliavos visada būdavo taikomi kai kuriems, o ne visiems finansiniams sandoriams. Kai mokestis nustatomas visiems sandoriams, iš anksto sudėtinga numatyti pasekmes. Todėl praėjus, pavyzdžiui, trejiems metams mokesčio tarifą reikėtų persvarstyti ir pagalvoti, ar jo nereikėtų padidinti arba sumažinti.

5.4 Įgyvendinimas

5.4.1 Kyla ir kitas klausimas: ar lengva būtų surinkti tokį mokestį? Dauguma sandorių, kuriuos siūloma apmokestinti finansinių sandorių mokesčiu, jau dabar yra kompiuterizuoti. Tai reiškia, kad šio mokesčio įvedimas nepareikalaus nei administracinių, nei techninių ar ekonominių sąnaudų. Aišku, reikės sukurti specialią kompiuterinę programą. Jau buvo atlikta keletas bandymų.

5.4.2 Būtina stebėti, ar nėra kuriami arba jau neatsirado novatoriški finansiniai produktai, kurie yra neapmokestinami arba net specialiai kuriami vengiant mokesčių. Tokius produktus reikia įtraukti į finansinių sandorių mokesčio bazę.

5.4.3 Kol kas nėra kompiuterizuotos užbiržinių sandorių rinkos. Tam dar reikia parengti specialius ES teisės aktus. Būtinybė įtraukti užbiržinius sandorius į organizuotą prekybą rodo, kad reguliavimas ir mokesčiai, pavyzdžiui, finansinių sandorių mokestis, yra vienas kitą papildančios, o ne alternatyvios priemonės.

6. Mokesčio poveikis

6.1 Trumpalaikių finansinių sandorių sumažėjimas

6.1.1 Nėra tikslių prognozių, kaip finansinių sandorių mokestis paveiktų trumpalaikę prekybą. Turime tik prielaidas. Tai ir yra didžiausia problema, kai diskutuojama dėl finansinių sandorių mokesčio. Neturime ir jokių statistinių duomenų apie pagrindinį mokesčio tikslą – mažinti trumpalaikės finansinės prekybos apimtis. Vienintelė turima statistinė prognozė – galimas mokestinių pajamų dydis.

6.1.2 Kaip rodo patirtis, vienas iš finansinių sandorių mokesčio padarinių būtų likvidumo sumažėjimas. Tačiau koks yra optimalus likvidumas? Ar ekonomika veikė geriau 2007 m., kai likvidumas buvo labai aukštas, nei 1990 m. ir 2000 m.? Ar likvidumas yra lygiavertis bendram finansinių sandorių kiekiui? Tais atvejais, kai keleto sandorių objektas yra tie patys vertybiniai popieriai, atsakymas į šį klausimą būtų neigiamas. Tokiu būdu bendras sandorių kiekis nebūtų pernelyg tikslus „tikrojo“ likvidumo matas. Jeigu prisimintume, kad svarbiausia finansų sektoriaus paskirtis yra finansinis tarpininkavimas, atrodytų, jog būtina sulyginti likvidumą su BVP lygiu. Nors tiksliai nežinoma, kiek tiksliai sumažės trumpalaikių finansinių sandorių, aišku, kad palyginti su 2007 m. likvidumas tikrai mažės.

6.1.3 Kadangi finansinių sandorių mokestis skaudžiausiai palies dažniausiai sudaromus sandorius, turėtų ne tik sumažėti trumpalaikių sandorių kiekis, bet ir pasikeisti ilgalaikių ir trumpalaikių sandorių santykis. Argumentas prieš finansinių sandorių mokestį yra toks, kad dėl šio mokesčio padidės finansų rinkos neskaidrumas, mat trumpalaikiai sandoriai bus sudaromi rečiau. Dėl dabartinės tokios trumpalaikės prekybos apimties net ir smarkiai sumažėjus trumpalaikių sandorių kiekiui dienos prekyba vis tiek visiškai neišnyks. Vargu, ar galima tvirtinti, kad šis finansų sektoriaus segmentas buvo neskaidrus, pavyzdžiui, 2000 m.

6.1.3.1 Kaip teigiama WIFO instituto tyrime, ėmus plačiau naudoti išvestines finansines priemones, nepagrįstai išaugo tiek trumpalaikių, tiek ilgalaikių sandorių kainos. Jeigu sumažėtų tokio pobūdžio išvestinių finansinių priemonių, priešingai nei kartais teigiama, gali sumažėti ir kainų nepastovumas finansų rinkoje.

6.1.3.2 Finansinėje prekyboje beveik vienodai dalyvauja bankai ir kitos finansų įstaigos. Duomenų, kaip būtų pasiskirstę ilgalaikiai ir trumpalaikiai sandoriai, neturime.

6.2 Viešųjų pajamų kiekis

6.2.1 WIFO instituto tyrime teigiama, kad nustačius 0,05 proc. finansinių sandorių mokesčio tarifą apmokestinamų sandorių apimtys sumažės 65 proc. Apskaičiuota, kad pasirinkus mažesnį mokesčio tarifą sandorių skaičius sumažėtų ne taip smarkiai, kaip pasirinkus didesnį tarifą.

6.2.1.1 Tyrime teigiama, kad įvedus tokį mokestį vien tik Jungtinėje Karalystėje, iš šio mokesčio bus surinkta beveik 7 proc. Jungtinės Karalystės BVP. Vokietijoje, ES valstybėje, kuriai tenka didžiausia tokių finansinių sandorių dalis po Jungtinės Karalystės, šios įplaukos tesudarytų kiek daugiau nei 1 proc. BVP. Jeigu mokestis būtų taikomas visoje ES, mokestinės pajamos sudarytų apytikriai 1,5 proc. BVP, o didžiausia įplaukų dalis ateitų iš Didžiosios Britanijos finansų rinkos. Įvedus tokį mokestį pasauliniu lygmeniu, mokestinės pajamos sudarytų apie 1,2 proc. BVP.

6.2.2 CEPR / PERI tyrime teigiama, kad prekyba sumažėtų 25–50 proc. Nenorėdami nutolti nuo WIFO instituto tyrimo skaičių, pateiksime tik 50 proc. mokesčio bazės sumažėjimo prognozę. Šiame tyrime skaičiai pateikiami skirtingoms parduodamų aktyvų rūšims. Vertės JAV doleriais tyrime perskaičiuotos į JAV BVP procentinę dalį.

— Akcijos ir vertybiniai popieriai 0,75 %

— Obligacijos 0,18 %

— Pasirinkimo sandoriai 0,03 %

— Neatidėliotini valiutos sandoriai 0,05 %

— Ateities sandoriai 0,05 %

— Apsikeitimo sandoriai 0,16 %

— Iš viso 1,23 %

6.2.3 Abiejuose tyrimuose Europos rezultatai panašūs į JAV. CEPR / PERI tyrimas taip pat rodo, kad neatidėliotini sandoriai sudaro labai mažą visų sandorių dalį.

2010 m. liepos 15 d., Briuselis Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas Mario SEPI

(1) BIS (Tarptautinių atsiskaitymų banko) duomenys.

(2) De Larosière grupės ataskaita – OL C 318/11, 2009 12 23, p. 57.

(3) Pasaulinė finansinių paslaugų bendrovė.

(4) Stephan Schulmeister, A General Financial Transaction Tax, WIFO Working Papers 344/2009.

(5) Bank for International Settlements (BIS); in: Davas/ von Weizsäcker, Financial Transaction Tax: Small is Beautiful, 2010.

(6) Ten pat, FN 5.

(7) H. W. Sinn parengtas Europos ekonomikos patariamosios grupės (EEAG) 2010 m. ekonominės ataskaitos pristatymas 2010 m. vasario 23 d. Briuselyje.

(8) Helene Schubert, Austrijos nacionalinis bankas.

(9) De Larosière grupės ataskaita – OL C 318/11, 2009 12 23, p. 57.

(10) Makro- ir mikrolygio rizikos ribojimo priežiūra – OL C 277/25, 2009 11 17, p. 117.

(11) Vertybinių popierių prospektai – OL C 277/25, 2009 11 17, p. 117.

„Prospektas, kuris turi būti skelbiamas, kai vertybiniai popieriai siūlomi visuomenei ar įtraukiami į prekybos sąrašą“ ir „Informacija apie emitentus, kurių vertybiniais popieriais leista prekiauti reguliuojamoje rinkoje, skaidrumo reikalavimų suderinimo“, OL C….

(12) Tobin, James: A Proposal for International Monetary Reform, 1978.

(13) 2010 m. birželio 17 d. Europos Vadovų Tarybos išvados: „ES turėtų aktyviai siekti, kad pasauliniu lygiu būtų pripažinta būtinybė nustatyti finansų įstaigoms taikytinų mokesčių ir rinkliavų sistemas siekiant išsaugoti vienodas sąlygas pasauliniu lygiu ir tvirtai laikysis šios pozicijos susitikime su G20 partneriais. Turėtų būti nagrinėjama galimybė nustatyti pasaulinį finansinių sandorių mokestį ir tęsiama veikla šiuo klausimu.“

(14) Stephan Schulmeister, A General Financial Transaction Tax, WIFO Working papers 344/2009.

(15) Baker, Pollin, McArthur, Sherman: The Potential Revenue from Financial Transactions Taxes. CEPR-PERI, December 2009.

(16) Ten pat. Žr. 14 išnašą.

(17) TVF, „A fair and substantial contribution by the financial sector“. Tarpinė ataskaita G20 šalių susitikimui.

(18) SEC(2010) 409 galutinis, Komisijos tarnybų darbo dokumentas „Novatoriškas finansavimas pasauliniu lygmeniu“.

(19) PE432.992v01-00, pasiūlymas dėl rezoliucijos.

(20) SEC(2010) 409 galutinis.

(21) Panašaus pobūdžio mokesčių yra Pietų Korėjoje, Honkonge, Australijoje, Taivane ir Indijoje, panašius mokesčius taiko Belgija, Argentina ir Brazilija.

(22) The Institute for Fiscal Studies 2002: Stamp duty on share transactions: is there a case for change? Commentary 89.