EUROPOS KOMISIJA Briuselis, 2015 12 16 COM(2015) 644 final KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI 2009 m. sausio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/122/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su kai kuriais pakaitinio naudojimosi, ilgalaikio atostogų produkto, perpardavimo ir keitimosi sutarčių aspektais, vertinimo ataskaita



1.Įžanga Šioje ataskaitoje pateikiamas Direktyvos 2008/122/EB (toliau – Pakaitinio naudojimosi direktyva) taikymo valstybėse narėse vertinimas ir įvertinamas jos taikymo poveikis. 2008 m. Pakaitinio naudojimosi direktyva panaikinta ankstesnė Direktyva 94/47/EB ir, siekiant reglamentuoti su kelionių rinkoje atsiradusiais naujais produktais susijusius klausimus, atnaujintos šios direktyvos nuostatos. Ji taikoma įvairesnėms su atostogomis susijusioms paslaugoms, kurioms būdingi ilgalaikiai įsipareigojimai arba kurios kelia didelę finansinę riziką vartotojams, t. y.: – pakaitinio naudojimosi sutartims, galiojančioms ilgiau nei vienus metus, pagal kurias vartotojas už atlygį įgyja teisę naudotis vienu ar keliais nakvynei skirtais gyvenamaisiais būstais daugiau nei vienam apsilankymui; – ilgalaikio atostogų produkto sutartims, pagal kurias vartotojas už atlygį įgyja teisę gauti palankias su gyvenamuoju būstu susijusias sąlygas, atskirai ar kartu su kelione arba kitomis paslaugomis (pvz., narystė sumažintų tarifų atostogų klubuose, kuriuose nustatytą laikotarpį siūlomos kelionės ir apgyvendinimo įvairiose poilsiavietėse nuolaidos); – keitimosi sutartims, pagal kurias vartotojas už atlygį prisijungia prie sistemos, suteikiančios jam galimybę naudotis nakvynei skirtu gyvenamuoju būstu ar kitomis paslaugomis mainais suteikiant laikiną galimybę kitiems asmenims naudotis pakaitinio naudojimosi sutartyje numatytomis teisėmis; – perpardavimo sutartims, pagal kurias prekybininkas už atlygį padeda pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkui perparduoti savo pakaitinio naudojimosi teises arba ilgalaikį atostogų produktą. Pakaitinio naudojimosi direktyva vartotojams suteikiamos įvairios tokiose sutartyse nustatytos teisės. Šios teisės apima griežtas taisykles dėl informacijos, kurią prekybininkas turi pateikti vartotojui prieš sudarant sutartį ir ją sudarius, vartotojo teisę per 14 kalendorinių dienų atsisakyti sutarties ir draudimą atlikti išankstinius mokėjimus atsisakymo laikotarpiu. Pakaitinio naudojimosi ir kiti ilgalaikiai atostogų produktai dažnai gali būti tarpvalstybinio pobūdžio, nes sutarties rinkodara vykdoma ir (arba) sutartis sudaroma kitoje šalyje nei vartotojo gimtoji šalis, o atitinkamas turtas arba klubai yra kitose šalyse. Ši ataskaita grindžiama keliais informacijos šaltiniais: Nuo 2013 m. rugpjūčio mėn. Komisijos tarnybos kruopščiai tikrina, kaip į nacionalinės teisės aktus perkeliama Direktyva 2008/122/EB. 2014 m. gegužės mėn. surengtas ES lygmens susitikimas su visų valstybių narių valdžios institucijomis, kuriame buvo siekiama išsiaiškinti, kaip direktyva veikia visose ES valstybėse narėse. Komisijos tarnybos taip pat gavo tiesioginių vartotojų skundų ir kreipėsi į nacionalines valdžios institucijas, kurias informavo apie Komisijai perduotus klausimus. Pakaitinio naudojimosi direktyvos 2008/122/EB praktinio taikymo tyrimas. Rengiant šią ataskaitą, taip pat buvo remiamasi 2014 m. atliktu išorės tyrimu, įskaitant internetinę apklausą, po kurios buvo surengtos pavienių suinteresuotųjų subjektų apklausos ir penki regioniniai praktiniai seminarai. Kitas svarbus informacijos šaltinis – Europos vartotojų centrų tinklo (angl. European Consumer Centres Network, ECC-Net) naudojama skundų duomenų bazė.

2. Direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę Valstybės narės direktyvą į nacionalinę teisę turėjo perkelti iki 2011 m. vasario 23 d. Keturiolika valstybių narių nesilaikė šio termino, todėl Komisija pradėjo pažeidimo tyrimo procedūras dėl nepranešimo apie perkėlimo priemones. Vėliausiai, 2012 m. kovo mėn., direktyvą į nacionalinę teisę visiškai perkėlė Ispanija. Todėl direktyva visoje ES į nacionalinę teisę visiškai buvo perkelta praėjus daugiau nei metams nuo numatyto perkėlimo termino. Akivaizdu, kad tai turėjo įtakos galimybei gauti duomenis, reikalingus direktyvos praktiniam taikymui įvertinti. 15 valstybių narių direktyvą perkėlė priimdamos konkrečiam sektoriui skirtą teisės aktą, o likusios 13 valstybių narių direktyvą perkėlė į savo civilinius ar vartotojų kodeksus arba kitas bendro pobūdžio sistemas, susijusias su vartotojų apsaugos taisyklėmis. Nuo 2013 m. rugpjūčio mėn., atlikusi išsamią perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių analizę, Komisija pradėjo dialogą su 21 valstybe nare, kad išsiaiškintų tam tikrus neteisingo perkėlimo į nacionalinę teisę klausimus. Atlikus šį bendrą perkėlimo į nacionalinę teisę patikrinimą, keletas valstybių narių iš dalies pakeitė savo teisės aktus; šiuo metu vis dar diskutuojama su dviem valstybėmis narėmis. 3.Direktyvos pagrindinių horizontaliųjų nuostatų poveikis Nuo 2008 m. direktyvos taikymo ECC-Net užregistruotų skundų skaičius visoje ES sumažėjo nuo vidutiniškai 2 150 skundų per metus (2008 m. lapkričio mėn. duomenimis) iki vidutiniškai 1 820 skundų 2012–2013 m.. Pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkų komitetų asociacija (angl. The Association of Timeshare Owners Committees, TATOC) užfiksavo iš esmės sumažėjusį skundų, susijusių su Jungtinės Karalystės pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkais, skaičių, o ECC-Net duomenimis, šie savininkai yra susiję su daugiau nei puse visų šiame sektoriuje pateikiamų skundų. Skundų skaičius ėmė mažėti pradėjus taikyti direktyvą. Todėl šie duomenys rodo, kad apskritai Pakaitinio naudojimosi direktyva turėjo teigiamą poveikį. 3.1. Teisė atsisakyti 2008 m. Pakaitinio naudojimosi direktyva buvo pakeistas ankstesnis minimalus 10 dienų atsisakymo terminas; šia direktyva visoje ES nustatytas suderintas 14 dienų atsisakymo terminas, kuris galioja visoms keturioms sutarčių, patenkančių į direktyvos taikymo sritį, rūšims. Teisės atsisakyti taikymas Internetinė apklausa rodo, kad prekybininkai ir vartotojai visapusišką teisės atsisakyti suderinimą vertina teigiamai. Tačiau didelė procentinė vartotojų, kurie susidūrė su problemomis, dalis (38,5 proc.) vis dar nurodė, kad negalėjo pasinaudoti savo teise atsisakyti. Šis skaičius rodo, kad šios nuostatos vykdymas gali būti ydingas. 3.2. Prieš sudarant sutartį pateikiama informacija ir kalbos reikalavimai Direktyvoje nustatytos bendros taisyklės dėl kalbai ir prieš sudarant sutartį ir ją sudarius pateikiamai informacijai keliamų reikalavimų. Tos pačios rinkodaros taisyklės taikomos visoje ES, o tai padeda mažinti įmonių išlaidas teisinėms konsultacijoms ir sudaro sąlygas vartotojams priimti išsamesne informacija pagrįstus sprendimus. Direktyvos prieduose pateikiamos įvairios formos, kuriomis siekiama užtikrinti visapusiškai suderintos prieš sudarant sutartį pateikiamos informacijos pateikimą, taip pat pridedama standartinė forma, kuria siekiama palengvinti vartotojo teisės atsisakyti per 14 dienų įgyvendinimą. Direktyvoje reikalaujama, kad informacija būtų pateikiama patvariojoje laikmenoje, kurioje ją būtų galima nemokamai ir be pakeitimų saugoti. Kalbant apie kalbos reikalavimus, pažymėtina, kad direktyvoje nustatyta, jog vartotojai gali nuspręsti prieš sudarant sutartį pateikiamą informaciją ir informaciją apie pačią sutartį gauti valstybės narės, kurioje jie gyvena arba kurios pilietybę turi, kalba. Prieš sudarant sutartį pateikiamai informacijai keliamų reikalavimų taikymas Remiantis apklausos rezultatais, 70 proc. vartotojų, kurie sutartis sudarė pradėjus taikyti direktyvą ir susidūrė su problemomis, manė, kad jie nebuvo tinkamai informuoti apie sutarties sąlygas. Atsižvelgiant į tai, kad 76 proc. vartotojų, kurie susidūrė su problemomis, susijusiomis su iki 2008 m. direktyvos taikymo pradžios sudarytomis sutartimis, manė, kad nebuvo tinkamai informuoti apie šių sutarčių sąlygas, galima teigti, kad padėtis pagerėjo labai nedaug. Vis dėlto atlikus tyrimą paaiškėjo, kad vartotojai naujas taisykles dėl prieš sudarant sutartį pateikiamos informacijos apskritai vertina kaip naudingas. Kita vertus, įmonės mano, kad dėl naujų reikalavimų atsiranda popierizmo ir padidėja veiklos sąnaudos. Jų manymu, direktyvos prieduose pateiktas formas būtų galima supaprastinti. Kalbos reikalavimų taikymas Apklausos rezultatai rodo, kad nuo direktyvos taikymo pradžios tik 7 proc. (palyginti su ankstesniu 9 proc. rodikliu) apklaustų vartotojų gavo prieš sudarant sutartį pateikiamą informaciją jiems nesuprantama kalba. Todėl vartotojo požiūriu šis klausimas, atrodo, nekelia nerimo. Tačiau kai kurios pakaitinio naudojimosi įmonės mano, kad tokie kalbos reikalavimai brangiai atsieina ir yra sudėtingi.

3.3. Draudimas atlikti išankstinius mokėjimus Iš ankstesnės Direktyvos 94/47/EB perkelta taisyklė dėl draudimo atlikti išankstinius mokėjimus atsisakymo laikotarpiu. Pakaitinio naudojimosi direktyvoje paaiškinamos šio draudimo, kuriuo užtikrinamas draudimas mokėti bet kokios rūšies atlyginimą ne tik prekybininkui, bet ir bet kuriai kitai trečiajai šaliai, sąlygos. Šis draudimas taip pat taikomas pailgintam atsisakymo laikotarpiui, kai prekybininkas sutartyje nepateikia visos reikalaujamos informacijos. Tyrimas rodo, kad vartotojai šią nuostatą vertina kaip naudingą. Tačiau, prekybininkų manymu, šis draudimas yra žalingas jų verslui, ir jie nurodo, kad dauguma vartotojų rimtai nevertina savo įsipareigojimų, susijusių su pakaitinio naudojimosi sutartimi. Nors ši nuostata galioja beveik 20 metų, tyrimas rodo, kad 80,8 proc. vartotojų, kurie 2012 m. arba vėliau įsigijo pakaitinio naudojimosi arba susijusių produktų ir susidūrė su problemomis, buvo prašoma atlikti mokėjimus iki atsisakymo laikotarpio pabaigos. Tai rodo, kad įmonės nesilaiko šios nuostatos ir kad ji turėtų būti geriau vykdoma. 4.Atostogų paslaugų produktai, kuriems taikoma direktyva 4.1. Pakaitinio naudojimosi sutartys Kad pakaitinio naudojimosi sutartis patektų į Pakaitinio naudojimosi direktyvos taikymo sritį, pakanka, kad ji galiotų vienus, o ne trejus metus, kaip buvo nustatyta ankstesnėje direktyvoje. Pakaitinio naudojimosi direktyvoje taip pat panaikintos ankstesnėje direktyvoje pateiktos griežtos nuorodos į nekilnojamąjį turtą; todėl direktyva taikoma apgyvendinimo kruiziniuose laivuose, gyvenamuosiuose laivuose ir priekabiniuose nameliuose sutartims. Lyginamieji duomenys (vartotojų apklausos rezultatai, ECC-Net skundai) Apklausos rezultatai rodo, kad, pradėjus taikyti Pakaitinio naudojimosi direktyvą, problemų, su kuriomis susiduria įprasti pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkai, procentinis dydis gerokai sumažėjo. Šią tendenciją patvirtina ECC-Net duomenys, iš kurių matyti, kad, pradėjus taikyti Pakaitinio naudojimosi direktyvą, įprastiems pakaitinio naudojimosi paslaugų teikėjams pateikta tik 16 proc. su šia direktyva susijusių skundų. Tai leidžia daryti išvadą, kad apskritai direktyva vartotojų apsaugos požiūriu turėjo teigiamą poveikį įprastai pakaitinio naudojimosi rinkai. Klausimai, kuriems netaikoma Pakaitinio naudojimosi direktyva 2008/122/EB Atnaujinant ankstesnę Direktyvą 94/47/EB, trūko įrodymų, susijusių su vidaus rinka arba vartotojų apsaugos problemomis šioje srityje. Todėl naujoje Pakaitinio naudojimosi direktyvoje nenustatytos konkrečios taisyklės dėl vartotojų teisės nutraukti sutartį arba jų dalyvavimo priimant sprendimus dėl pakaitinio naudojimosi turtu ir susijusių priežiūros mokesčių. Kadangi šie klausimai ES lygmeniu nereglamentuojami, valstybės narės gali savo nuožiūra priimti nacionalinius įstatymus, kad užtikrintų tinkamą vartotojų apsaugos lygį. 1. Priežiūros mokesčiai Apklausa atskleidė, kad pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkai dažnai susiduria su nepagrįstai padidintais priežiūros arba paslaugų mokesčiais. 71,7 proc. apklaustų respondentų, susidūrusių su problemomis, šis klausimas iškilo vykdant iki direktyvos taikymo pradžios sudarytas sutartis, t. y. tuo metu, kai prekybininkai neprivalėjo laikytis suderintų ES taisyklių dėl prieš sudarant sutartį pateikiamai informacijai keliamų reikalavimų. Nuo tada šis skaičius sumažėjo iki tik 15,4 proc.. Tokie duomenys rodo, kad pradinis direktyvoje nustatytų skaidrumo reikalavimų poreikis yra teigiamas. 2. Sutarties nutraukimas Tyrimai parodė, kad pakaitinio naudojimosi sutarties nutraukimas – viena sudėtingiausių vartotojų patiriamų problemų. Pakaitinio naudojimosi sutarties nutraukimo procedūros ir sąlygos valstybėse narėse skiriasi. Visų pirma pranešama apie problemas, susijusias su pakaitinio naudojimosi sutartyse nustatytomis visą laiką arba labai ilgą laiką galiojančiomis išlygomis, dėl kurių susidaro ypač didelė našta tais atvejais, kai pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkas miršta, o naudos gavėjas nori nutraukti sutartį. Tokios išlygos galėtų ir turėtų būti ginčijamos remiantis Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva 93/13/EEB. Tačiau atrodo, kad dauguma pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkų nežino apie šią teisinę galimybę. Šią padėtį galima pakeisti užtikrinant, kad nacionalinės vykdymo institucijos laikytųsi aktyvesnio požiūrio, nacionaliniu lygmeniu imantis aktyvesnių informuotumo didinimo veiksmų ir, kai tinkama, pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkų asociacijoms ar vartotojų organizacijoms pareiškiant daugiau konkrečių ieškinių. Kai kuriose šalyse (pvz., Italijoje, Ispanijoje, Portugalijoje ir Prancūzijoje), kuriose pakaitinio naudojimosi teisė yra laikoma teise į nekilnojamąjį turtą (ir todėl pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkai turi būti įregistruoti nacionaliniuose žemės registruose), situacija yra daug sudėtingesnė. Šiuo atveju tokios sutartys laikomos glaudžiai susijusiomis su atitinkamu nekilnojamuoju turtu, todėl jos automatiškai paveldimos, o naudos gavėjas beveik neturi galimybių jų nutraukti, nebent jiems pavyksta parduoti tokias sutartis kam nors kitam. Kai kuriose iš minėtų šalių (visų pirma Prancūzijoje) neseniai atliktais teisės aktų pakeitimais siekiama iš susidariusios situacijos išbristi leidžiant naudos gavėjui per tam tikrą terminą nutraukti sutartį. Negalėjimo nutraukti galiojančias pakaitinio naudojimosi sutartis klausimą įdomiai išsprendė ne ES šalis, kurioje pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkai susidūrė su tokiomis pat problemomis. Siekiant išspręsti šią problemą, šiame veiklos sektoriuje taip pat buvo imamasi savireguliavimo priemonių; pvz., Poilsiaviečių plėtros organizacija paprašė visų savo narių parengti pasitraukimo programą, skirtą pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkams, kurie norėjo iki 2012 m. pabaigos nutraukti savo pakaitinio naudojimosi sutartis. Tokie pokyčiai rodo, kad šis klausimas galėtų būti sprendžiamas nebūtinai priimant konkretų ES lygmens teisės aktą. Dėl tokio teisės akto galėtų kilti įvairių problemų, susijusių su bendraisiais ES teisės akto negaliojimo atgaline data ir proporcingumo principais. 4.2. Ilgalaikiai atostogų produktai

Peržiūrint Direktyvą 94/47/EB buvo akivaizdu, kad dėl nepakankamo ilgalaikių atostogų produktų reglamentavimo kilo esminių problemų vartotojams ir įmonėms – tai patvirtina ECC-Net, vartotojų organizacijoms, valdžios institucijoms ir Europos Komisijai pateiktų skundų skaičius. Todėl Pakaitinio naudojimosi direktyva 2008/122/EB taip pat taikoma su tokiais produktais susijusioms sutartims. Ilgalaikis atostogų produktas gali būti, pvz., narystė atostogų klube, kuriame vartotojui leidžiama visame pasaulyje užsisakyti apgyvendinimo paslaugas sumažintais tarifais. Naujojoje direktyvoje konkrečiai nurodyta, kad mokėjimai už tokias sutartis turi būti atliekami mokant vienodo dydžio metines įmokas. Be to, joje paaiškinama, kad tokios sutartys be jokių sankcijų gali būti nutraukiamos nuo to momento, kai vartotojas gauna prašymą sumokėti antrą įmoką. Lyginamieji duomenys (apklausos rezultatai, ECC-Net skundai) Vartotojų apklausa rodo, kad su ilgalaikiais atostogų produktais susijusių problemų, su kuriomis susiduria vartotojai, skaičius gerokai padidėjo: nuo 11,9 proc. (prieš pradedant taikyti direktyvą) iki 57,2 proc. (pradėjus taikyti direktyvą). Panašiai iš ECC-Net duomenų matyti, kad 57,6 proc. visų skundų, susijusių su Pakaitinio naudojimosi direktyva, buvo paduoti atostogų klubų įmonėms. Tai rodo, kad prekybininkai turi geriau laikytis su ilgalaikiais atostogų produktais susijusių reikalavimų ir kad, imantis aktyvesnių vykdymo veiksmų, su šia prekyba susijusiems klausimams būtų galima skirti daugiau dėmesio. 4.3. Keitimasis Prieš įsigaliojant Pakaitinio naudojimosi direktyvai dažnai buvo skundžiamasi dėl keitimosi pakaitinio naudojimosi teisėmis sutarčių; skundai būdavo susiję su situacijomis, kai profesionalūs prekybininkai vartotojams leisdavo susidaryti klaidingą įspūdį, kad jie už tokį keitimąsi siūlo beveik neribotas galimybes pasirinkti pakaitinio naudojimosi turtą. Šioms sutartims nebuvo taikoma ankstesnė Direktyva 94/47/EB. Šiandien tokioms keitimosi sutartims yra taikomos vartotojų teisės gauti išsamią prieš sudarant sutartį pateikiamą informaciją, 14 dienų atsisakymo terminas ir draudimas prekybininkams priimti išankstinius mokėjimus. Lyginamieji duomenys (apklausos rezultatai, ECC-Net skundai) Apklausa atskleidžia, kad problemų, susijusių su keitimosi atostogomis schemomis, procentinis dydis gerokai sumažėjo pradėjus taikyti Pakaitinio naudojimosi direktyvą, t. y. nuo 31 proc. iki 5,7 proc. ECC-Net duomenys rodo, kad šiuo metu su keitimosi sutartimis susijusios problemos yra labai menkos (tik 0,6 proc. visų skundų, susijusių su sutartimis, kurioms taikoma Pakaitinio naudojimosi direktyva). Panašūs rezultatai gauti išnagrinėjus Jungtinės Karalystės pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkų komitetų asociacijos (TATOC) duomenis. Taigi atrodo, kad direktyva turėjo didelį teigiamą poveikį keitimosi atostogomis schemoms. 4.4. Perpardavimas Perpardavimo sutartys buvo konkrečiai įtrauktos į 2008 m. Pakaitinio naudojimosi direktyvos taikymo sritį. Taip buvo siekiama užtikrinti papildomą vartotojų apsaugą sudarant sutartis, pagal kurias prekybininkas padeda pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkui perparduoti savo pakaitinio naudojimosi teises arba ilgalaikį atostogų produktą. Perpardavimo atveju vartotojai dėl įvairių priežasčių (pvz., sveikatos būklės, amžiaus, sunkios finansinės padėties) gali dažnai patekti į pažeidžiamą padėtį. Dėl šio klausimo pateikta nemažai skundų, visų pirma tais atvejais, kai perpardavimo agentai paimdavo užstatą, nors vėliau perpardavimo sandoris nebūdavo sudaromas. Todėl be bendrųjų nuostatų, Pakaitinio naudojimosi direktyvoje dabar nustatytas draudimas atlikti bet kokius išankstinius mokėjimus, kol faktiškai neparduodamas pakaitinio naudojimosi arba ilgalaikis atostogų produktas. Lyginamieji duomenys (apklausos rezultatai, ECC-Net skundai) ECC-Net duomenimis, skundų, susijusių su perpardavimo problemomis, procentinis dydis išliko stabilus ir palyginti mažas tiek prieš įsigaliojant direktyvai, tiek jai įsigaliojus (apytiksliai 10 proc.). Iš apklausos matyti, kad 93,5 proc. vartotojų nepavyko parduoti savo pakaitinio naudojimosi arba atostogų produkto . Vartotojų apsaugos institucijos ir vartotojai per apklausų programą ir praktinius seminarus pranešė apie įvairius sukčiavimo būdus . Šie būdai – tai perpardavimo įmonių pasinaudojimas pažeidžiama savininkų padėtimi, įtikinant juos sutikti sudaryti susitarimus, kuriuose, užuot įvykdžius pažadą parduoti produktus, nustatomi papildomi mokėjimai. Nacionalinės vykdymo institucijos privalo užtikrinti tinkamą 2008 m. Pakaitinio naudojimosi direktyvos vykdymą ir tai daryti atsižvelgdamos į visus kitus atitinkamus ES vartotojų apsaugos teisės aktus (visų pirma Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą ir Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyvą). Kovojant su perpardavimo įmonių sukčiavimu, labai svarbu teisingai taikyti šiuos teisės aktus. 5.Atostogų paslaugų produktai, kuriems netaikoma direktyva, ir nesąžininga veikla Tyrime, kuriuo grindžiama ši ataskaita, atkreipiamas dėmesys į vartotojų patiriamus nuostolius, susijusius su naujais produktais, pvz., trumpalaikiais sumažintų tarifų atostogų klubais (kuriuose narystė trunka mažiau nei metus) ir laisvalaikio kreditavimo schemomis, kurios, atrodo, dažnai kuriamos siekiant apeiti direktyvą. Atsirado kitų rūšių komercinė veikla, kuri, tikėtina, gali sukelti painiavos vartotojams ir pakenkti jų galimybei įgyvendinti savo teises (pvz., antra sutartis, kurioje, apeinant draudimą mokėti išankstinius mokėjimus, prašoma pateikti užstatą; pasiūlymai, kurie reklamose klaidingai pristatomi kaip nesusiję su pakaitiniu naudojimusi). Todėl atrodo, kad dėl direktyvos buvo imtasi veiksmų siekiant apeiti joje nustatytus reikalavimus. Dabar daugiausia dėmesio reikėtų skirti priemonėms, padėsiančioms nustatyti šią veiklą ir ją sustabdyti. Prie 1994 m. direktyvos peržiūros pridėtame Komisijos poveikio vertinime aiškiai nurodyta, kad vien nauja direktyva negali padėti sustabdyti įmonių veiklos, kuria siekiama išvengti direktyvoje nustatytų reikalavimų taikymo arba veikti nesąžiningai. Internetinė apklausa patvirtina, kad pakaitinio naudojimosi veiklos sektoriaus atstovai pritaria šiam požiūriui. Geresnis direktyvos vykdymas ir atitinkamų valdžios institucijų, įskaitant baudžiamosios teisės teisėsaugos institucijas, bendradarbiavimas yra labai svarbus siekiant, kad neliktų tokių nesąžiningų įmonių ir prekybininkų. 6.Sąveika su kitomis atitinkamomis ES teisinėmis priemonėmis Pakaitinio naudojimosi direktyva yra taikoma konkrečiam sektoriui ir ji papildo kitas horizontaliąsias ES vartotojų apsaugos direktyvas, pvz., visų pirma Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą, kuri yra svarbi kovojant su klaidinančia ir agresyvia pardavimų praktika sektoriuje, ir Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyvą, kuri yra svarbi vertinant galimus piktnaudžiavimo sutarties sąlygomis atvejus. Tačiau sutartims, kurios patenka į Pakaitinio naudojimosi direktyvos 2008/122/EB taikymo sritį, netaikoma Vartotojų teisių direktyva 2011/83/ES. Svarbu pabrėžti, kad iš visų ECC-Net užregistruotų skundų, susijusių su pakaitinio naudojimosi ir panašiais produktais, tik 22,7 proc. buvo užregistruoti kaip tiesiogiai susiję su klausimais, reglamentuojamais 1994 arba 2008 m. direktyva: vis dėlto dauguma skundų buvo susiję su kitų vartotojų apsaugos priemonių teisingo taikymo klausimais.

6.1. Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva 2007–2013 m. 29,2 proc. visų ECC-Net užregistruotų skundų, pateiktų dėl pakaitinio naudojimosi ir panašių produktų, buvo susiję su nesąžininga komercine veikla. Internetinė apklausa atskleidžia dar labiau šokiruojančius skaičius: ne mažiau kaip 75 proc. arba 68,6 proc. su problemomis susidūrusių respondentų atitinkamai manė, kad ilgalaikio atostogų produkto pasiūlymas arba pakaitinio naudojimosi pasiūlymas juos suklaidino. 40 proc. arba 54,3 proc. atitinkamai manė, kad jiems buvo daromas spaudimas sudaryti sandorį dėl ilgalaikio atostogų produkto arba sandorį dėl pakaitinio naudojimosi. Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva taikoma visai įmonių ir vartotojų komercinei veiklai, įskaitant sutarčių, kurioms taikoma Pakaitinio naudojimosi direktyva, sudarymo praktiką. Atsižvelgiant į tai, kad Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvoje nustatytos principais pagrįstos taisyklės, kuriomis draudžiama klaidinančių veiksmų ir informacijos nepateikimo bei agresyvi komercinė veikla, ji sudaro sąlygas atsakingoms valdžios institucijoms užtikrinti vartotojų apsaugą prieš sudarant sutartį, jos sudarymo metu ir ją sudarius. Pardavimas darant spaudimą ir sukčiavimas perparduodant šiame atostogų veiklos sektoriuje vis dar dažnai pasitaiko. Todėl valstybinės vykdymo institucijos šiame veiklos sektoriuje turi griežtai taikyti Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą. 6.2. Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva 45 proc. skundų dėl pakaitinio naudojimosi, kuriuos 2012–2013 m. užregistravo ECC-Net, buvo susiję su sutarčių sąlygomis. Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva taikoma visoms įmonių ir vartotojų sutartims, todėl pakaitinio naudojimosi ir atostogų sutartys patenka į jos taikymo sritį. Šia direktyva reikalaujant, pvz., aiškia ir suprantama kalba surašyti sutarties sąlygas, dėl kurių nebuvo individualiai deramasi, vartotojo naudai aiškinti dviprasmiškas sutarties nuostatas ir paskelbti, kad vartotojas neprivalo laikytis nesąžiningų standartinių sutarties sąlygų, užkertamas kelias dideliam šalių teisių ir pareigų iškraipymui, kuris yra žalingas vartotojui. Todėl Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva papildo Pakaitinio naudojimosi direktyvą, kiek tai susiję su vartotojų apsauga sudarius sutartį. Vykdymo institucijos turėtų toliau stengtis ja vadovautis situacijose, kurios atsiranda sudarius sutartį (pvz., tais atvejais, kai viena šalis nepagrįstai padidina priežiūros mokesčius arba sutartyse nustatomos visą laiką galiojančios išlygos). Pavieniams vartotojams gali būti sudėtinga iškelti bylas teisme siekiant ginčyti savo sutartis pagal Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyvą, todėl vartotojų asociacijos galėtų imtis aktyvesnių veiksmų, siekdamos padėti pavieniams asmenims ginti savo interesus, ir atlikti aktyvesnį vaidmenį, įskaitant dalyvavimą teismo procese. 6.3. Vartotojų teisių direktyva Nuo 2014 m. birželio 13 d. taikoma Vartotojų teisių direktyva 2011/83/ES sustiprinamos vartotojų teisės, visų pirma atsižvelgiant į visiškai suderintus reikalavimus, susijusius su prieš sutarties sudarymą pateikiama informacija ir teise atsisakyti per atstumą ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių. Verta atkreipti dėmesį į tai, kad Pakaitinio naudojimosi direktyva 2008/122/EB buvo šių vartotojų teisių pirmtakas. Vartotojų teisių direktyva taikoma tik toms sutartims, kurios nepatenka į Pakaitinio naudojimosi direktyvos taikymo sritį. Todėl visi nauji atostogų produktai, sukurti siekiant apeiti Pakaitinio naudojimosi direktyvą, iš esmės patenka į Vartotojų teisių direktyvos taikymo sritį. Tai, pvz., apima mažiau nei vienų metų trukmės sutartis arba sutartis, nesusijusias su apgyvendinimu. Šiais atvejais pagal Vartotojų teisių direktyvą taikoma teisė gauti prieš sudarant sutartį pateikiamą informaciją. Be to, teisė per 14 dienų atsisakyti sudaryti sutartį taikoma visoms sutartims, sudarytoms ne prekybai skirtose patalpose arba naudojant nuotolinio ryšio priemones. Jeigu vartotojas prieš sudarydamas sutartį nėra tinkamai informuojamas apie teisę atsisakyti, atsisakymo laikotarpis pratęsiamas vienais metais, o atsisakymo terminas tuomet yra vieni metai ir 14 dienų. 7.Informuotumo didinimas Internetinė apklausa parodė, kad respondentai paprastai nėra tinkamai informuojami apie galimus pažeidimus pakaitinio naudojimosi ir atostogų klubų pramonėje. Įvairios valstybės narės ėmėsi informuotumo didinimo veiklos net nepradėjus taikyti Pakaitinio naudojimosi direktyvos. Danijoje 2013 m. rudenį vienas pagrindinių televizijos kanalų transliavo televizijos programą, kurioje buvo tiriami su atostogomis susiję sukčiavimo atvejai. Vėliau Danijos Europos vartotojų centras gavo daugybę vartotojų užklausų prašant suteikti pagalbą. Jungtinėje Karalystėje buvo sudaryta speciali darbo grupė „Action Fraud“, kurios tikslas – informuoti vartotojus apie su atostogomis susijusius sukčiavimo atvejus ir nustatyti bei ištirti šiuos sukčiavimo atvejus. Sąžiningos prekybos tarnyba (dabar vadinama Konkurencijos ir rinkų institucija) oro uostuose vykdo kampanijas, kad įspėtų vartotojus apie riziką, kylančią užsienyje perkant pakaitinio naudojimosi produktus, ir galimus su atostogomis susijusius sukčiavimo atvejus. Nepaisant šių veiksmų, Jungtinės Karalystės vartotojai vis dar itin dažnai tampa nesąžiningų prekybininkų aukomis. 2014 m. buvo pradėtas bendras projektas, kuriame dalyvavo keletas Europos vartotojų centrų, o jo tikslas – skatinti teikti pasiūlymus dėl veiksmingų prevencijos kampanijų. Įgyvendinant projektą rengiami patarimai vartotojams, be to, bus parengta internete transliuojama informuotumo didinimo kampanijai skirta medžiaga. Europos vartotojų centrai šiuos patarimus paskelbs savo svetainėse ir aktyviai skatins su jais susipažinti. Akivaizdu, kad daugiau informuotumo didinimo veiksmų, siekiant gerinti vartotojų informavimą, būtų naudingi. Europos vartotojų centrų darbas yra žingsnis tinkama linkme. 8.VEIKLOS SEKTORIAUS savireguliacija ir elgesio kodeksai Elgesio kodeksai Tyrimas rodo, kad tiek įmonių, tiek vartotojų asociacijos nori prisidėti prie geresnio Pakaitinio naudojimosi direktyvos vykdymo. Tiek Poilsiaviečių plėtros organizacija, tiek TATOC reikalauja, kad jų verslo nariai laikytųsi savo elgesio kodeksų. Jie taip pat ėmėsi kitų priemonių, susijusių su alternatyviu ginčų sprendimu, kad pagerintų viso veiklos sektoriaus įvaizdį. Šiuose kodeksuose nustatyta savireguliavimo sistema, kuri galėtų būti sustiprinta, dirbant su valdžios institucijomis, didinant vartotojų informuotumą apie jų teises ir nesąžiningų prekybininkų keliamus pavojus. 9.Alternatyvus ir elektroninis ginčų sprendimas (AGS ir EGS platforma) Visoje ES Europos vartotojų centrai gali padėti vartotojams procese, kurio metu skundas naudojantis šių centrų ginčų sprendimo mechanizmu pateikiamas prekybininkams. Pakaitinio naudojimosi direktyvos 14 straipsnyje prašoma, kad valstybės narės skatintų prekybininkus kurti alternatyvaus ginčų sprendimo procedūras. Kalbant apie pakaitinį naudojimąsi, pažymėtina, kad šioje srityje alternatyvus ginčų sprendimas dar yra ankstyvoje stadijoje, tačiau tikimasi, kad Vartotojų ginčų alternatyvaus ginčų sprendimo direktyva (Vartotojų AGS direktyva), kuri turėjo būti nuo 2015 m. liepos 9 d. taikoma visose valstybėse narėse, padės pagerinti padėtį. Ja bus užtikrinama, kad alternatyvaus ginčų sprendimo subjektai ir procedūros būtų prieinami vartotojams visoje ES ir kad vartotojai būtų informuoti apie alternatyvų ginčų sprendimą nustatant informavimo pareigas prekybininkams. Taip pat tikimasi, kad ES Elektroninio ginčų sprendimo reglamentas dar labiau palengvins naudojimąsi tokiais mechanizmais sprendžiant vidaus ir tarpvalstybinius sutartinius ginčus, susijusius su sutartiniais įsipareigojimais, kylančiais iš pardavimų internete arba paslaugų sutarčių. Nuo 2016 m. sausio 9 d. Elektroninio ginčų sprendimo platforma leis vartotojams pateikti šiuos skundus internetu ir nukreips juos į kvalifikuotus alternatyvaus ginčų sprendimo subjektus, apie kuriuos Komisijai pranešta pagal Vartotojų AGS direktyvą. Kai kurios įmonės ir pakaitinio naudojimosi bendra nuosavybe savininkų asociacijos jau taiko alternatyvaus ginčų sprendimo schemas. Pavyzdžiui, Poilsiaviečių plėtros organizacija 2005 m. sukūrė pakaitinio naudojimosi veiklos sektoriuje taikomą ginčų sprendimo schemą. Nors tai yra teigiamas pokytis, vis dėlto šie mechanizmai išlieka ne tokie veiksmingi nesąžiningų operatorių atžvilgiu.

10.Direktyvos vykdymas Vykdymo klausimai pagal vartotojo ir prekybininko šalį Apytiksliai pusė visų 2007–2013 m. ECC-Net duomenų bazėje užregistruotų skundų dėl pakaitinio naudojimosi ir susijusių produktų pateikė Jungtinės Karalystės vartotojai. Didžioji dauguma vartotojų skundų, kuriuos užregistravo ECC-Net, buvo pateikti prieš Ispanijoje įsisteigusius prekybininkus. Taikomos sankcijos Vykdymo procedūros ir sankcijos įvairiose valstybėse narėse iš esmės skiriasi. Valstybės narės gali savo nuožiūra nuspręsti, kaip laikytis Pakaitinio naudojimosi direktyvos, ir šiuo tikslu taikyti veiksmingas vykdymo priemones ir nustatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias sankcijas, siekdamos užtikrinti, kad prekybininkai laikytųsi jos nuostatų. Sankcijos, kurias direktyvos pažeidimo atveju gali taikyti vykdymo institucijos, valstybėse narėse labai skiriasi – nuo administracinių 1 500 EUR baudų iki 100 000 EUR viršijančių baudų arba baudų, kurių dydis nustatomas atsižvelgiant į metinę prekybininko apyvartą, pvz., iki 10 proc. metinės apyvartos dydžio . Policijos tyrimai ir baudžiamasis persekiojimas Atsižvelgiant į didelį vartotojų skundų, kuriuos užregistravo įvairios organizacijos, skaičių, neatrodo, jog nacionaliniuose vartotojų įstatymuose numatytos sankcijos yra pakankamai veiksmingos, kad atgrasytų nesąžiningus prekybininkus . ES nėra bendros „sukčiavimo“ kaip nusikalstamos veikos apibrėžties ; tačiau neatrodo, kad dėl to kiltų problemų, nes visos valstybės narės tam tikromis aplinkybėmis savo baudžiamojoje teisėje įvardija sukčiavimą kaip nusikalstamą veiką; šis nusikaltimas paprastai apibūdinamas kaip veiksmai, kurių tikslas – tyčia apgauti vartotojus ir išvilioti iš jų pinigus visiškai neketinant suteikti paslaugos arba pateikti nurodytus požymius atitinkantį produktą. Todėl nėra jokio poreikio ES lygmeniu nustatyti bendrą sukčiavimo sąvokos apibrėžtį, tiesą sakant, yra poreikis šioje srityje aktyviau taikyti baudžiamąją teisę. Todėl valstybės narės turėtų būti raginamos laikytis aktyvesnio požiūrio į nesąžiningos veiklos tyrimą ir baudžiamąjį persekiojimą . Atrodo, kad kai kuriose valstybėse narėse nesąžiningų prekybininkų, dalyvaujančių vartotojų apgaudinėjimo schemose, veiklos tyrimas ir baudžiamasis persekiojimas už ją nėra prioritetinė sritis. Vertinant tokio elgesio rimtumą taip pat reikėtų atsižvelgti į visą nusikaltimo (įskaitant pinigų plovimą) mastą ir galimą nusikalstamų organizacijų dalyvavimą. Vartotojų ir įmonių asociacijos labai aktyviai padeda teisėsaugos institucijoms tirti nesąžiningą įmonių elgesį ir vykdyti jų baudžiamąjį persekiojimą. Suteikus tokią pagalbą, galima sėkmingai iškelti tam tikras svarbias baudžiamąsias bylas nesąžiningiems prekybininkams . Tarpvalstybinis tokios nesąžiningos veiklos aspektas ir priemonių, kurių ėmėsi teisėsaugos institucijos (policija, prokuratūra, teismai), veiksmingumas labai priklauso nuo to, kaip sėkmingai veikia valstybių narių kompetentingų valdžios institucijų užmegzti bendradarbiavimo baudžiamosios teisės srityje ryšiai. Šiuo tikslu galiojančiose ES bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose priemonėse nustatyta visapusė teisinė sistema. Direktyva 2014/41/ES dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose palengvins teisminių institucijų galimybes vykdant bet kokį tyrimą gauti įrodymus iš kitos ES valstybės narės . Šioje direktyvoje nustatytos tyrimo priemonės – tai, pvz., liudytojų apklausa, informacijos ar įrodymų, kuriuos jau turi vykdančioji institucija, gavimas ir (taikant papildomas apsaugos priemones) telekomunikacijos ryšių ir informacijos apie banko sąskaitas perėmimas ir šių sąskaitų stebėjimas. Kalbant apie baudžiamojo persekiojimo etapą, pažymėtina, kad Europos arešto orderis (nustatytas Tarybos pamatiniu sprendimu 2002/584/TVR ) yra labai veiksminga priemonė siekiant areštuoti ir vėliau perduoti prašomą perduoti asmenį baudžiamojo persekiojimo arba laisvės atėmimo bausmės ar įsakymo sulaikyti vykdymo tikslais. Kredito ar debeto kortele tiesioginiu pavedimu sumokėtų lėšų grąžinimas kaip teisių gynimo priemonė Mokėjimo paslaugų priemonių teikėjų siūloma galimybė grąžinti tiesioginiu pavedimu sumokėtas lėšas laikoma vienu veiksmingiausių trumpalaikių būdų pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis, kai buvo pažeista Pakaitinio naudojimosi direktyva 2008/122/EB. Tai yra procesas, kurio metu vartotojai gali prašyti savo kredito arba debeto kortelę aptarnaujančio paslaugų teikėjo atšaukti kortele sudarytą sandorį, jeigu kyla problemų dėl įsigytos prekės ar paslaugos, ypač jeigu galima įrodyti neteisėtą veikimą. Tyrimas parodė, kad ši priemonė sėkmingai naudojama užtikrinant vartotojų, kurių buvo prašoma atlikti išankstinį mokėjimą ir vėliau atsisakyta įgyvendinti jų teisę atsisakyti, teisių apsaugą. Direktyva 2007/64/EB dėl mokėjimo paslaugų vidaus rinkoje (Mokėjimo paslaugų direktyva) ir Direktyva 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių (Vartojimo kredito sutarčių direktyva) yra pagrindiniai teisinį pagrindą, kuriuo remiantis prašoma grąžinti tiesioginiu pavedimu sumokėtas lėšas, sudarantys teisės aktai. Tiesioginiu pavedimu sumokėtų lėšų grąžinimo prekių ar paslaugų neatitikties sutarties reikalavimams atvejais taikomas Direktyvos 2008/48/EB 15 straipsnis, kuris apima kredito kortele tiesioginiu pavedimu sumokėtų lėšų grąžinimą. Pirkimo procedūroms, kuriose naudojamos debeto kortelės, vis tiek gali būti taikoma nacionalinė teisė arba korteles aptarnaujančių įmonių veiklos taisyklės. Nacionalinės vartotojų apsaugos institucijos ir Europos vartotojų centrai, kai tinkama, turėtų sistemingai patarti vartotojams prašyti, kad bankai grąžintų tiesioginiu pavedimu sumokėtas lėšas, ir tai padaryti kuo greičiau, nes tokiems prašymams gali būti taikomi terminai. 11.Išvados Remdamasi pirmiau nustatytais faktais, Komisija teikia toliau nurodytas išvadas dėl direktyvos taikymo. Kalbant apie pakaitinio naudojimosi, ilgalaikių atostogų produktų, perpardavimo ir keitimosi sutarčių, kurioms taikoma Pakaitinio naudojimosi direktyva, aspektus, atrodo, kad apskritai ši direktyva vartotojų apsaugos šiame specifiniame atostogų sektoriuje požiūriu yra naudinga priemonė. Kalbant apie aspektus, kurie nepatenka į direktyvos taikymo sritį (pvz., sutarčių nutraukimas), pažymėtina, kad šioje srityje vis dar pasitaiko problemų. Tačiau analizė rodo, kad šias problemas galima sėkmingai išspręsti nacionaliniu lygmeniu imantis tikslingų intervencinių veiksmų, veiksmingų savireguliavimo priemonių ir užtikrinant geresnį kitų atitinkamų ES vartotojų teisės priemonių vykdymą. Vis dėlto ypatingą dėmesį reikia skirti teisinėms schemoms ir veiklai, kuriomis siekiama apeiti direktyvą. Vartotojų teisių direktyva, Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva ir Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva taip pat gali padėti spręsti tokias apėjimo problemas. Be to, peržiūrėtos Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos taikymo rekomendacijos padės užtikrinti šios direktyvos ir Pakaitinio naudojimosi direktyvos sąveiką . Šiame etape, atrodo, nėra jokio poreikio keisti direktyvos taikymo sritį arba nuostatas. Siekiant didesnio direktyvos veiksmingumo, būtina skatinti nacionalines vykdymo institucijas daugiau dėmesio skirti tam tikrai verslo veiklai ir prekybininkams. Visų pirma tai pasakytina apie Ispaniją, dėl kurios pateikta daugiau nei pusė visų ES, Islandijos ir Norvegijos Europos vartotojų centruose gautų skundų.