Kartu su Reglamentu (EB) Nr. 116/2009 dėl kultūros vertybių eksporto ir Reglamentu (ES) 2019/880 dėl kultūros vertybių įvežimo ir importo Direktyva 93/7/EEB (išdėstyta nauja redakcija – Direktyva 2014/60/ES) nustatyta ES neteisėtos prekybos kultūros objektais Europos Sąjungoje prevencijos sistema, numatant mechanizmus ir nacionalinių vertybių, kurios buvo neteisėtai išvežtos iš valstybės narės teritorijos, atkūrimo tvarką. Nors Reglamentu (EB) Nr. 116/2009 siekiama užkirsti kelią nekontroliuojamam nacionalinių vertybių išvežimui iš ES teritorijos, Direktyvoje nustatyti nacionalinių valdžios institucijų administracinio bendradarbiavimo mechanizmai ir nacionalinių teismų procesai dėl neteisėtai iš valstybės narės teritorijos išvežtų kultūros objektų grąžinimo. Be to, Reglamentu (ES) 2019/880 siekiama uždrausti neteisėtai iš trečiųjų šalių eksportuotų kultūros vertybių importą į Sąjungos muitų teritoriją, kur jos buvo sukurtos arba aptiktos, ir užkirsti tam kelią, juo taip pat nustatomos teisėto kultūros vertybių importo į Sąjungą procedūros.



Direktyvos nauja redakcija apima kultūros objektus, t. y. „objekt[ą], kurį valstybė narė iki neteisėto jo išvežimo iš tos valstybės narės teritorijos arba po jo pagal nacionalinės teisės aktus arba administracines procedūras priskiria nacionalinėms meno, istorijos ar archeologijos vertybėms, kaip apibrėžta SESV 36 straipsnyje, arba apibrėžia kaip vieną iš tokių vertybių“ (Direktyvos 2 straipsnio 1 punktas). Todėl, remiantis Direktyvos 9 konstatuojamąja dalimi, ji turėtų būtų taikoma istorinės, paleontologinės, etnografinės, numizmatinės reikšmės arba mokslinės vertės objektams, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra viešųjų ar kitų kolekcijų dalis, ar yra pavieniai objektai, ir neatsižvelgiant į tai, ar jie rasti vykdant įprastus ar neteisėtus kasinėjimus, jeigu jie yra priskirti nacionalinėms vertybėms arba apibrėžiami kaip tokios vertybės.

Daugumos valstybių narių atsakymuose į klausimyno klausimus nurodoma, kad termino „kultūros objektas“ apibrėžtis ES lygmeniu yra reikšmingas patobulinimas, kuriuo siekiama stiprinti kultūros objektų, kaip konkrečios prekių kategorijos, apsaugą. Tačiau reikėtų gerinti nacionalinių apibrėžčių tarpusavio supratimą, kad visos valstybės narės pripažintų ir saugotų vienos kitų saugomus kultūros objektus.

Nors dauguma atsakymus pateikusių valstybių narių mano, kad sąvokos „kultūros objektai“ apibrėžtis, nustatyta Direktyvos 2 straipsnyje, yra patenkinama, nustatant neteisėtai pagrobtų ir iš jų vietovių išvežtų archeologinių objektų kilmės šalį vis dar kyla tam tikrų sunkumų. Nors išskirtinius kultūros objektus gali būti lengva nustatyti atsižvelgiant į jų kilmę ir kilmės valstybę narę, kitų kultūros objektų, priklausančių, pavyzdžiui, civilizacijoms, kurios klestėjo didelėje geografinėje vietovėje, arba serijinių kultūros objektų (pavyzdžiui, monetų ar papuošalų, kuriuos galima išardyti) nėra lengva nustatyti. Iš tiesų nenurodyta, kad tokie objektai dingo arba buvo pavogti iš kolekcijų, ir gana sunku nustatyti jų kilmę, nes jie niekada nebuvo registruoti muziejų kataloguose arba tvirtinama, kad jie priklauso privačioms kolekcijoms, kurios niekada nebuvo inventorizuotos.

Dešimt valstybių narių pabrėžė, kad Direktyva taip pat turėtų būti taikoma kultūros objektams, neteisėtai eksportuotiems iš valstybės narės, nereikalaujant suteikti kultūros objektui specialų „nacionalinės vertybės“ statusą, nes kai kurie nacionaliniai teismai linkę riboti kultūros objektų, kuriuos, remiantis Direktyva, būtų galima reikalauti grąžinti, kategorijos aiškinimą.

Penkios valstybės narės neišreiškė būtinybės Europos lygmeniu bendrai apibrėžti tokius terminus kaip „kultūros objektai“, nepateikiant nuorodos į nacionalinę teisę, „antikvariniai daiktai“, „archeologiniai objektai“.

Trijuose atsakymuose nurodyta, kad pageidautina remtis suderinta kultūros objektų apibrėžtimi, pateikta Reglamente (EB) Nr. 116/2009 ir Reglamente (ES) 2019/880, siekiant išvengti nacionalinės teisės aktų skirtumų, susijusių su tokiomis sąvokomis kaip „antikvariniai daiktai“ ir „archeologiniai objektai“.

Apskritai iš valstybių narių atsakymų matyti, kad Direktyva lengvai taikoma paprastai didelės komercinės vertės kultūros objektams ir kultūros objektams, kurie yra meno kūriniai ir kurie registruojami muziejų kolekcijose arba kaip kitų kolekcijų dalis. Reikėtų dėti daugiau pastangų, kad dėl jų nepakeičiamos vertės kultūros istorijai būtų apsaugotos mažesnės komercinės vertės „nacionalinės vertybės“, t. y. archeologiniai artefaktai.

b)Kultūros objektų „neteisėto išvežimo“ iš valstybės narės teritorijos vertinimas



Direktyvoje įtvirtinta pareiga grąžinti taikoma tik kultūros objektams, kurie buvo neteisėtai išvežti iš valstybės narės teritorijos. Remiantis Direktyvos 2 straipsnio 2 punktu, neteisėtai išvežta (-as) iš valstybės narės teritorijos reiškia: „a) išvežta (-as) iš valstybės narės teritorijos pažeidžiant jos nacionalinių vertybių apsaugos taisykles arba Reglamentą (EB) Nr. 116/2009 arba b) negrąžinta (-as) pasibaigus teisėto laikino išvežimo laikotarpiui arba pažeidus kitą tokį laikiną išvežimą reglamentuojančią sąlygą“. Tačiau beveik visais atsakymais patvirtinta, kad valstybių narių nacionalinės institucijos, tikrindamos kitų valstybių narių teisės aktuose įtvirtintą nacionalinių vertybių apsaugą, susiduria su sunkumais, susijusiais su moksliniais tyrimais ir įsisavinimu.

Dėl šių sunkumų kultūros objektai, neteisėtai išvežti iš valstybės narės teritorijos (kaip apibrėžta Direktyvoje), gali būti laikomi teisėtai parduodamais kitoje valstybėje narėje, jei tuo tikslu nacionalinėje teisėje nenustatytas reikalavimas nurodyti kilmę. Šie sunkumai dabartinės direktyvos 10 straipsnyje nenurodyti, nes apibrėžiant valdytojo teisę į kompensaciją kalbama tik apie „kilmę“. Didėjant prekybos internetu mastui, didėja ir netikrumas dėl teisėtos kultūros vertybių kilmės bendrojoje rinkoje, ir tai sudaro kliūčių tvariam ES meno kūrinių rinkos augimui.

Be to, nė viena iš valstybių narių atsiųstų ataskaitų dėl Direktyvos taikymo nepaneigiama būtinybė nustatyti išsamaus patikrinimo prievolės prekiautojams meno kūriniais ES lygmeniu. Bent aštuonios valstybės narės jau priėmė specialias teisės nuostatas dėl prekiautojų meno kūriniais ir antikvariniais daiktais rūpinimosi pareigos ir privalomų išsamaus patikrinimo reikalavimų, taikomų pateikiant rinkai kultūros objektus. Keturios valstybės narės mano, kad ES privalomais deramai išsamiais standartais, skirtais prekiautojams meno kūriniais, būtų skatinama dėti pastangas didinti skaidrumą ir gerinti vienodas sąlygas meno rinkoje, jei šie standartai būtų grindžiami aukščiausiais esamais reikalavimais, kad nebūtų sumažintas nacionalinės teisės aktuose jau pasiektas lygis. 13 valstybių narių taip pat pabrėžė, kad, siekiant sustiprinti išsamų meno rinkos specialistų tikrinimą taikant ES etikos kodeksą, svarbiausia yra būtinybė stebėti šio kodekso taikymą ir numatyti konkrečias sankcijas pažeidimų atveju.

Atsižvelgiant į šiuos aspektus, 2019 m. paskelbtame Europos Komisijos tyrime dėl neteisėtos prekybos kultūros vertybėmis Europoje pateikiama išsami analizė ir rekomendacijos, kaip sustiprinti kilmės ir prekiautojų meno kūriniais išsamaus patikrinimo tyrimus ir skatinti teisėtą, atsakingą ir etišką prekybą kultūros vertybėmis kaip tam tikros kategorijos prekėmis. 2019 m. spalio mėn. Direktyvos ekspertų grupės nariams pristatytą tyrimą teigiamai įvertino valstybių narių deleguotieji atstovai.

3.3. Kultūros objektų apibrėžtis. Taikymas laiko atžvilgiu (14 ir 15 straipsniai)



Direktyva taikoma tik tiems kultūros objektams, kurie buvo neteisėtai išvežti iš valstybės narės teritorijos 1993 m. sausio 1 d. arba po šios dienos (14 straipsnis).

15 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms paliekama galimybė išplėsti taikymo sritį įtraukiant prašymus, susijusius su kultūros objektais, neteisėtai išvežtais iki tos datos, nenustačius bendro teisinio tikrumo principo pažeidimo. Iki šiol tik trys valstybės narės į savo teisės aktus įtraukė nustatyto termino pratęsimą, dvi iš jų – be jokių laiko apribojimų, susijusių su nacionalinėmis procedūrinėmis taisyklėmis, ir viena nustatė laiko apribojimą – 1960 m. sausio 1 d. Specialus atvejis susijęs su valstybe nare, kuri 1990 m. atkūrė savo valstybingumą, svarstydama galimybę tam tikrais atvejais pratęsti grąžinimo prievolę neatsižvelgiant į Direktyvos taikymo terminą, tačiau nenustatydama prievolės iki valstybės sukūrimo.

Be to, viena valstybė narė pritaria bendrai ES lygmens taisyklei panaikinti nuorodą į 1993 m. kaip galutinį terminą, ypač dėl neteisėtai iškastų archeologinių objektų, kurie buvo neteisėtai eksportuoti.

Kalbant apie kitus 19 atsakymų, valstybės narės nurodė neplanuojančios pratęsti nustatyto termino, kartu pabrėždamos, kad, nesant abipusiškumo išlygos, vienašalis valstybės narės atliekamas Direktyvos materialinės taikymo srities ir taikymo laiko atžvilgiu išplėtimas tik kitų valstybių narių naudai nebūtų tinkama priemonė. Išimtys kiekvienu konkrečiu atveju gali būti svarstomos taip pat atsižvelgiant į tarptautines konvencijas, kuriomis sukuriama tinkama sistema. Atrodo, kad konstitucinis taikymo atgaline data draudimas yra pagrindinė kliūtis, trukdanti apskritai pratęsti grąžinimo prievolės taikymo terminą.

Kelios valstybės narės patvirtino, kad stengiasi rasti abipusiškai priimtiną sprendimą visais atskirais atvejais, kai neteisėto išvežimo įrodymai pateikiami dar iki galutinio termino.