C 173/1

KOMISIJOS PRANEŠIMAS

Gairės, susijusios su Susitarimu dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos

Antra dalis. Piliečių teisės

(2020/C 173/01)

Šios gairės yra tik informacinio pobūdžio ir jomis nepapildomas ir neišplečiamas Susitarimas dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos.

Nors šias gaires parengė Europos Komisijos darbuotojai, jose išdėstytas požiūris neturėtų būti suprantamas kaip oficiali Europos Komisijos pozicija.

Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (toliau – Susitarimas) antros dalies bendras tikslas – apsaugoti iš Europos Sąjungos (ES) teisės kylančias piliečių teises, kuriomis iki Susitarime numatyto pereinamojo laikotarpio pabaigos naudojasi Europos Sąjungos piliečiai, gyvenantys ar dirbantys Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje (toliau – Jungtinė Karalystė), ir Jungtinės Karalystės piliečiai, gyvenantys ar dirbantys ES, taip pat atitinkami jų šeimos nariai, ir šiuo tikslu numatyti veiksmingas, nediskriminacines garantijas, kurių vykdymą būtų galima užtikrinti.

1. I ANTRAŠTINĖ DALIS. BENDROSIOS NUOSTATOS

Susitarimo 9, 10 ir 11 straipsniuose bendrai nustatoma Susitarimo antros dalies II antraštinės dalies, reglamentuojančios su gyvenimu šalyje, teisę gyventi šalyje patvirtinančiais dokumentais, darbuotojais ir savarankiškai dirbančiais asmenimis susijusias teises ir pareigas ir profesines kvalifikacijas, subjektinė ir teritorinė taikymo sritis (III antraštinės dalies dėl socialinės apsaugos koordinavimo subjektinė taikymo sritis yra atskira).

Susitarimo II antraštinės dalies naudos gavėjai – tai ES piliečiai ir Jungtinės Karalystės piliečiai, iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pagal Sąjungos teisę naudojęsi teise gyventi ar dirbti šalyje ir toliau ten gyvenantys ar dirbantys pasibaigus tam laikotarpiui, taip pat atitinkami jų šeimos nariai.

ES piliečio ir Jungtinės Karalystės piliečio apibrėžtys išdėstytos Susitarimo 2 straipsnio c ir d punktuose.

Šiose gairėse daromos nuorodos į Sąjungos laisvo judėjimo teises arba taisykles apima teises pagal: Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 21, 45 ir 49 straipsnius; Direktyvą 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje (toliau – Direktyva 2004/38/EB); Reglamentą (ES) Nr. 492/2011 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Sąjungoje (toliau – Reglamentas (ES) Nr. 492/2011).

1.1. 9 straipsnis. Apibrėžtys

1.1.1. 9 straipsnio a punktas. Šeimos nariai

1.1.1.1. 9 straipsnio a punkto i papunktis. „Pagrindinės“ šeimos nariai

„Pagrindinės“ šeimos nariai apibrėžiami pagal Direktyvos 2004/38/EB 2 straipsnio 2 punktą. Ši nuostata taip pat taikoma pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančių darbuotojų, įskaitant pasienio darbuotojus, šeimos nariams (Sprendimas Depesme ir Kerrou, sujungtos bylos C-401/15–C-403/15).

Pagal Sąjungos teisę ES piliečių šeimos nariai iš esmės neturi nepriklausomos teisės laisvai gyventi ir judėti šalyje (nebent jie patys yra ES piliečiai arba dėl savo ryšio su ES piliečiu – savo laisvo judėjimo teisių šaltinio – yra įgiję nepriklausomą teisę gyventi šalyje). Atitinkamai šeimos nariai neturi Susitarime nurodytų teisių, jeigu šios teisės nekyla iš teisės turėtojo – asmens, nurodyto Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies a–d punktuose.

Vienintelė išimtis yra į 10 straipsnio 1 dalies f punkto taikymo sritį patenkantys šeimos nariai, kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu priimančiojoje valstybėje gyvena nepriklausomai, nes jų teisė gyventi šalyje pagal Sąjungos teisę tuo momentu nebepriklausė nuo to, ar jie tebėra ES piliečio, šiuo metu priimančiojoje valstybėje besinaudojančio Sutartyje numatytomis teisėmis, šeimos nariai.

1.1.1.2. 9 straipsnio a punkto ii papunktis. Išlaikomo ES piliečio rūpintojai, kurie yra trečiųjų šalių piliečiai

Europos Sąjungos Teisingumo Teismas (ES Teisingumo Teismas) yra pripažinęs, kad tam tikrais atvejais kiti asmenys taip pat turėtų turėti teisę gyventi šalyje, ypač tada, kai tokių asmenų buvimas faktiškai būtinas, kad ES piliečiai galėtų naudotis teise gyventi šalyje pagal Sąjungos teisę.

Aktualiausias pavyzdys yra nepilnametis judus ES pilietis, kurio vienas iš tėvų nėra ES pilietis. Nors ES piliečio teisė gyventi šalyje pagal Sąjungos teisę yra akivaizdi, vienas iš tėvų, kurio išlaikomas yra ES pilietis, nepatenka į Direktyvos 2004/38/EB 2 straipsnio 2 punkto d papunkčio, taikomo ES piliečio išlaikomiems tėvams, taikymo sritį (šiuo atveju yra atvirkščiai). ES Teisingumo Teismas byloje Chen, C-200/02, yra nusprendęs, kad toks vienas iš tėvų turi teisę gyventi priimančiojoje valstybėje, kad galėtų padėti nepilnamečiam vaikui – ES piliečiui – naudotis teise gyventi šalyje.

9 straipsnio a punkto ii papunktyje pateikiama ne tik ES Teisingumo Teismo byloje Chen daryta nuoroda į pagrindinius rūpintojus (toje byloje buvo kilęs klausimas tik dėl vaiko motinos gyvenamosios vietos) – šis papunktis suformuluotas plačiau, kad apimtų ir pagrindinių rūpintojų kategorijai nepriklausančius asmenis (pavyzdžiui, ir nepilnamečius brolius ar seseris, kurių pagrindinis rūpintojas yra tas pats kaip ir nepilnamečio ES piliečio).

1.1.2. 9 straipsnio b punktas. Pasienio darbuotojai

Pasienio darbuotojai yra į ES Teisingumo Teismo suformuluotą „darbuotojų“ apibrėžtį patenkantys asmenys, kurie, be kita ko, pagal Susitarimo 13 straipsnyje nustatytą sąlygą negyvena valstybėje, kurioje jie laikomi „darbuotojais“.

Į šią apibrėžtį patenka tiek dirbantys pagal darbo sutartį (SESV 45 straipsnis), tiek savarankiškai dirbantys pasienio darbuotojai (SESV 49 straipsnis) (žr. Sprendimą Roux, C-363/89, ir gaires dėl 24 ir 25 straipsnių).

1.1.2.1. Darbuotojo arba savarankiškai dirbančio asmens apibrėžtis

Darbuotojo ar savarankiškai dirbančio asmens apibrėžtis nepateikta nei Sąjungos pirminės, nei antrinės teisės aktuose.

Pagal ES Teisingumo Teismo praktiką „darbuotojo“ sąvoka laisvo judėjimo Sąjungoje tikslais turi konkrečią prasmę (pavyzdžiui, Sprendimas Lawrie-Blum, C-66/85) ir turi būti aiškinama plačiai (Sprendimas Kempf, C-139/85).

Negalima taikyti kitokių nacionalinių apibrėžčių (pavyzdžiui, nacionalinėje darbo teisėje įtvirtintos darbuotojo apibrėžties), kurios būtų labiau ribojančios.

ES Teisingumo Teismas „darbuotoją“ apibrėžė kaip asmenį, atliekantį realų ir veiksmingą atlyginamą darbą, vykdomą vadovaujant kitam asmeniui, išskyrus tokio nedidelio masto veiklą, kad ją būtų galima laikyti atsitiktine ar papildoma (sprendimai bylose Collins, C-138/02, Trojani, C-456/02, ar LN, C-46/12).

Esminiai darbo santykių ypatumai yra šie:

— asmuo tam tikrą laikotarpį teikia paslaugas (žr., pavyzdžiui, sprendimus Kempf, C-139/85, Bettray, C-344/87, Rinner-Kühn, C-171/88, Birden, C-1/97, Ruzius-Wilbrink, C-102/88),

— kitam asmeniui jo vadovaujamas (sprendimai Sotgiu, C-152/73, Steymann, C-196/87, Bettray, C-344/87, Nadin, C-151/04),

— už kurias jis gauna atlygį (žr., pavyzdžiui, sprendimus Steymann, C-196/87, Bettray, C-344/87, Hostellerie Le Manoir, C-27/91, Haralambidis, C-270/13).

Darbuotojus nuo savarankiškai dirbančių asmenų galima atskirti pagal pavaldumo sąlygą. Pagal pavaldumo santykius atliekamam darbui būdinga tai, kad pasirinktą veiklą, atlygį ir darbo sąlygas nustato darbdavys (Sprendimas Jany, C-268/99).

1.1.3. 9 straipsnio c punktas. Priimančioji valstybė

Šioje nuostatoje daromas skirtumas tarp ES piliečių ir Jungtinės Karalystės piliečių. Priimančioji valstybė abiem grupėms apibrėžiama skirtingai.

Jungtinės Karalystės piliečiams priimančioji valstybė yra ES valstybė narė, kaip apibrėžta Susitarimo 2 straipsnio b punkte, kurioje jie naudojasi teise gyventi šalyje pagal Sąjungos laisvo judėjimo taisykles. Pagal Susitarimą Jungtinė Karalystė negali tapti priimančiąja valstybe Jungtinės Karalystės piliečiams – tai reiškia, kad Jungtinės Karalystės piliečiai, iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pagal Sąjungos teisėje numatytas teises gyvenę Jungtinėje Karalystėje (kaip naudos gavėjai pagal ES Teisingumo Teismo praktiką, grindžiamą jo sprendimais Ruiz Zambrano, C-34/09, arba Singh, C-370/90), asmeniškai netampa Susitarime numatytais naudos gavėjais.

ES piliečiams priimančioji valstybė yra Jungtinė Karalystė, kaip apibrėžta Susitarimo 3 straipsnio 1 dalyje. ES piliečiai asmeniškai netampa Susitarime numatytais naudos gavėjais jokioje ES valstybėje narėje, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra šios valstybės narės piliečiai.

1.1.3.1. „Pagal Sąjungos teisę naudojosi teise gyventi“

Naudojimasis teise gyventi šalyje reiškia, kad ES pilietis arba Jungtinės Karalystės pilietis iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pagal Sąjungos laisvo judėjimo teisės taisykles teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje.

Apibrėžtis apima visus galimus atvejus, kai teisė gyventi šalyje kyla iš Sąjungos laisvo judėjimo taisyklių.

Tai apima teisę gyventi šalyje, nesvarbu, ar tai yra teisė nuolat gyventi šalyje, nepriklausomai nuo gyvenimo trukmės (pavyzdžiui, pakanka likus vienai savaitei iki pereinamojo laikotarpio pabaigos atvykti į priimančiąją valstybę ir gyventi ten kaip ieškančiam darbo asmeniui pagal SESV 45 straipsnį) ir nepriklausomai nuo statuso (pavyzdžiui, darbuotojo, savarankiškai dirbančio asmens, studento, darbo ieškančio asmens ir kt.), kurį turint naudojamasi šiomis teisėmis.

Pakanka, kad teise gyventi šalyje būtų naudotasi laikantis teisei gyventi šalyje pagal Sąjungos teisę taikomų sąlygų (Sprendimas Lassal, C-162/09, arba Sprendimas Ziolkowski ir Szeja, jungtinės bylos C-424 ir 425/10).

Teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento turėjimas nėra teisėto gyvenimo šalyje pagal Sąjungos teisę prielaida, nes pagal Sąjungos teisę teisė gyventi šalyje ES piliečiams tiesiogiai suteikiama Sutartimi ir nepriklauso nuo to, ar jie įvykdė administracines procedūras (Direktyvos 2004/38/EB 11 konstatuojamoji dalis). Kita vertus, pagal Sąjungos teisę išduoto teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento turėjimas pats savaime nereiškia, kad šalyje gyvenama pagal Sąjungos teisę (Sprendimas Dias, C-325/09).

1.1.3.2. „Iki pereinamojo laikotarpio pabaigos <...> ir po to laikotarpio pabaigos toliau ten gyvena“

Šios sampratos, kurios turėtų būti aiškinamos kartu, žymi laiko momentą – tai reiškia, kad gyvenimas šalyje pagal Sąjungos teisę, taikant Susitarimo antrą dalį, atitinka reikalavimus tik tuo atveju, kai toks gyvenimas šalyje pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu (2020 m. gruodžio 31 d.) yra nuolatinis.

Papildomos nuolatinį gyvenimą šalyje reglamentuojančios normos išdėstytos Susitarimo 11 straipsnyje.

Gyvenimo šalyje laikotarpiai, pasibaigę iki pereinamojo laikotarpio pabaigos (pavyzdžiui, gyvenimo šalyje nuo 1980 m. iki 2001 m. laikotarpis), arba gyvenimo šalyje laikotarpiai, prasidėję tik pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, neatitinka reikalavimų.

1.1.4. 9 straipsnio d punktas. Darbo valstybė

Darbo valstybė aktuali tik siekiant nustatyti pasienio darbuotojų teisių teritorinę taikymo sritį.

Asmenys, gyvenantys valstybėje, kurioje jie dirba, pasienio darbuotojais nelaikomi.

1.1.5. 9 straipsnio e punktas. Globos teisės

Sąvoka „globos teisės“ apibrėžiama remiantis Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo (toliau – Reglamentas „Briuselis IIa“) 2 straipsnio 9 punktu.

Ši nuostata apima globos teises, įgytas teismo sprendimu, pagal įstatymą arba teisinę galią turintį susitarimą.

1.2. 10 straipsnis. Subjektinė taikymo sritis

1.2.1. ES piliečiai ir Jungtinės Karalystės piliečiai: 1 dalies a–d punktai

ES piliečių ir Jungtinės Karalystės piliečių apibrėžtys išdėstytos Susitarimo 2 straipsnio c ir d punktuose.

Konkrečias gaires ES Teisingumo Teismas yra pateikęs su dvigubą pilietybę turinčiais asmenimis susijusiose bylose. Ši ES Teisingumo Teismo praktika svarbi siekiant nustatyti, kokiais atvejais Susitarimas taikomas dvigubą pilietybę turinčiam asmeniui ir kokiais atvejais dėl dvigubos pilietybės susidaro išimtinai nacionalinė situacija.

Dviejų ES valstybių narių pilietybę turintys asmenys (pavyzdžiui, Čekijos ir Slovakijos pilietybes turintis asmuo) arba ES valstybės narės ir ne ES valstybės pilietybes turintys asmenys (pavyzdžiui, Čekijos ir Japonijos pilietybes turintis asmuo), pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu gyvenantys Jungtinėje Karalystėje, akivaizdžiai patenka į Susitarimo subjektinę taikymo sritį kaip ES piliečiai.

Dvigubą ES ir Jungtinės Karalystės pilietybę turintiems asmenims, nesvarbu, ar jie atitinkamą pilietybę įgijo gimdami, ar natūralizacijos būdu, Susitarimas taikomas, jeigu iki pereinamojo laikotarpio pabaigos jie naudojosi laisvo judėjimo teisėmis, susijusiomis su gyvenimu priimančiojoje valstybėje, kurios pilietybę jie turi (Sprendimas Lounes, C-165/16). Dvigubą ES ir Jungtinės Karalystės pilietybę turintiems asmenims, nesvarbu, ar jie atitinkamą pilietybę įgijo gimdami, ar natūralizacijos būdu, Susitarimas taip pat taikomas, jeigu iki pereinamojo laikotarpio pabaigos jie naudojosi laisvo judėjimo teisėmis, susijusiomis su gyvenimu kitoje valstybėje narėje, nei ta, kurios pilietybę jie turi (tai neturi poveikio jų, kaip judžių ES piliečių, teisėms pagal Sąjungos teisės normas dėl laisvo ES piliečių judėjimo).

Dvigubą ES ir Jungtinės Karalystės pilietybę turintiems asmenims, priimančiosios valstybės pilietybę įgijusiems net ir pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, Susitarimas taikomas pagal analogiją su Sprendimu Lounes, C-165/16.

Dvigubą ES ir Jungtinės Karalystės pilietybę turintiems asmenims, kurie pagal SESV 21, 45 ar 49 straipsnį niekada nesinaudojo laisvo judėjimo teisėmis (kaip nurodyta Sprendime McCarthy, C-434/09), Susitarimas netaikomas.

1.2.2. Į taikymo sritį nepatenka

1.2.2.1. Komandiruojami darbuotojai

Asmenims, kurie remiasi tik iš SESV 56 straipsnio kylančiomis teisėmis, Susitarimas netaikomas (taip pat žr. gaires dėl Susitarimo III antraštinės dalies 30 straipsnio 1 dalies e punkto).

Komandiruojamiems darbuotojams Susitarimas nesuteikia jokių teisių likti priimančiojoje valstybėje pasibaigus pereinamajam laikotarpiui.

1.2.2.2. ES piliečių teisės. Sprendimas Ruiz Zambrano, C-34/09

ES piliečiai ir Jungtinės Karalystės piliečiai, kurių teisės priimančiojoje valstybėje pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu grindžiamos tuo, kad jie buvo Sąjungos piliečiai, kaip apibrėžta SESV 20 straipsnyje, į Susitarimo taikymo sritį nepatenka.

Atitinkamai į Susitarimo taikymo sritį nepatenka ir jų šeimos nariai, ir jiems bus taikomos priimančiojoje valstybėje galiojančios taisyklės.

1.2.2.3. Grįžtančių ES piliečių ir Jungtinės Karalystės piliečių teisė į šeimos susijungimą. Sprendimas Singh, C-370/90

ES piliečiai ir Jungtinės Karalystės piliečiai, kuriems taikoma ši ES Teisingumo Teismo praktika, į Susitarimo taikymo sritį nepatenka. Atitinkamai į Susitarimo taikymo sritį nepatenka ir jų šeimos nariai. Jungtinės Karalystės piliečių, grįžtančių į Jungtinę Karalystę, arba ES piliečių, grįžtančių į valstybę narę, kurios piliečiai jie yra, šeimos narių gyvenimo šalyje statusas bus reglamentuojamas atitinkamai pagal Jungtinės Karalystės arba ES teisę.

1.2.3. 10 straipsnio 1–4 dalys. Šeimos nariai

10 straipsnio 1–4 dalyse nustatyta, kurie asmenys patenka į Susitarimo taikymo sritį dėl savo šeiminių ryšių su teisės turėtoju (asmeniu, kuriam taikoma bet kuri Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies a–d punktų nuostata).

Remiantis Direktyva 2004/38/EB, Susitarime skiriamos dvi šeimos narių kategorijos – „pagrindinės“ šeimos nariai (apibrėžti Susitarimo 9 straipsnio a punkte ir atitinkantys Direktyvos 2004/38/EB 2 straipsnio 2 punktą) ir „išplėstinės“ šeimos nariai (patenkantys į Susitarimo 10 straipsnio 2–5 dalių taikymo sritį ir atitinkantys Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalį).

1.2.3.1. 10 straipsnio 1 dalies e punkto i papunktis. Priimančiojoje valstybėje gyvenantys „pagrindinės“ šeimos nariai

Ši nuostata taikoma „pagrindinės“ šeimos nariams (kaip apibrėžta Susitarimo 9 straipsnio a punkte), kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu gyveno priimančiojoje valstybėje kaip ES piliečio, besinaudojančio Sąjungos laisvo judėjimo teisėmis priimančiojoje valstybėje, šeimos nariai.

1.2.3.2. 10 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunktis. Ne priimančiojoje valstybėje gyvenantys „pagrindinės“ šeimos nariai

10 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunktyje nurodyti šeimos nariai iki pereinamojo laikotarpio pabaigos nėra persikėlę į priimančiąją valstybę. Pasibaigus pereinamajam laikotarpiui jie bet kuriuo metu gali atvykti į priimančiąją valstybę pas teisės turėtoją.

Pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu atitinkami šeimos nariai turi būti tiesiogiai susiję su teisės turėtoju (t. y. toks šeimos narys turi patekti į Direktyvos 2004/38/EB 2 straipsnio 2 punkto taikymo sritį kaip sutuoktinis, registruotas partneris arba tiesiosios aukštutinės linijos giminaitis). Tiesioginiams palikuoniams, gimusiems iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, taip pat taikomas Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunktis, o tiesioginiams palikuoniams, gimusiems pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, taikomas Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis.

Be to, prašymo pagal Susitarimą suteikti teisę gyventi priimančiojoje valstybėje pateikimo momentu atitinkamas šeimos narys turi atitikti Direktyvos 2004/38/EB 2 straipsnio 2 punkto sąlygas.

Tai reiškia, pavyzdžiui, kad asmuo, 2025 m. prašantis leisti atvyti kaip teisės turėtojo sutuoktiniui, atitiks Susitarimo reikalavimus, jeigu pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu jis buvo susituokęs su teisės turėtoju ir 2025 m. tebėra su juo susituokęs.

Teisės turėtojo vaikas, kuris pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu buvo jaunesnis nei 21 metų, turės teisę pagal Susitarimą atvykti pas teisės turėtoją, jeigu jis prašymo leisti atvykti į priimančiąją valstybę pas teisės turėtoją pateikimo momentu tebėra teisės turėtojo vaikas ir jam dar nėra suėję 21 metų arba jis vis dar yra teisės turėtojo išlaikomas.

Pagal Susitarimą teisę atvykti pas teisės turėtoją turės bet kuris iš teisės turėtojo tėvų, jeigu jis prašymo leisti atvykti į priimančiąją valstybę pas teisės turėtoją pateikimo momentu yra teisės turėtojo išlaikomas.

1.2.3.3. 10 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis. Būsimi vaikai

Pasibaigus pereinamajam laikotarpiui teisės turėtojui gimusiems arba jo įvaikintiems asmenims užtikrinama apsauga pagal Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktį.

Kad tie būsimi vaikai turėtų teisę atvykti į priimančiąją valstybę pas teisės turėtoją, jie prašymo leisti atvykti į priimančiąją valstybę pas teisės turėtoją pateikimo momentu turės atitikti Direktyvos 2004/38/EB 2 straipsnio 2 punkto c papunktyje nustatytas sąlygas, t. y. būti jaunesni negu 21 metų arba būti jo išlaikomi.

Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis taikomas bet kuriuo iš toliau nurodytų atvejų:

a) abu tėvai yra teisės turėtojai: oficialaus reikalavimo, kad vaiko globos teises turėtų vienas iš tėvų arba abu tėvai, nėra;

b) vienas iš tėvų yra teisės turėtojas, o kitas iš tėvų yra priimančiosios valstybės pilietis (pavyzdžiui, Lenkijoje gyvenanti pora, kurią sudaro Lenkijos pilietis (-ė) ir Jungtinės Karalystės pilietis (-ė)): oficialaus reikalavimo, kad globos teises turėtų vienas iš tėvų arba abu tėvai, nėra (šia nuostata nereikalaujama, kad vienas iš tėvų, kuris nėra teisės turėtojas, gyventų priimančiojoje valstybėje);

c) vienas iš tėvų yra teisės turėtojas (ši nuostata taikoma visiems atvejams, kai teisės turėtojas yra tik vienas iš vaiko tėvų, išskyrus atvejį, kai vienas iš tėvų yra praradęs vaiko globos teises. Ši nuostata taikoma šeimoms, kurias sudaro abu iš tėvų, pavyzdžiui, kai vaikas gimė teisės turėtojui, kuris pasibaigus pereinamajam laikotarpiui susituokė su ES piliečiu, kuris nėra Susitarimo naudos gavėjas, ir šeimoms, kurias sudaro tik vienas iš tėvų, arba tais atvejais, kai vienas iš tėvų, kuris nėra teisės turėtojas, negyvena priimančiojoje valstybėje arba neturi teisės gyventi toje šalyje): taikomas reikalavimas, kad tas iš tėvų, kuris yra teisės turėtojas, vienas arba kartu su kitu iš tėvų turėtų globos teises.

Vaikams, kurie gimė iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, tačiau jų kilmė pripažįstama (pavyzdžiui, teisės turėtojas pripažįsta vaiko tėvystę (motinystę)) tik pereinamajam laikotarpiui pasibaigus, taikomas 10 straipsnio 1 dalies e punkto i arba ii papunktis, priklausomai nuo jų gyvenamosios vietos pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu.

1.2.3.4. 10 straipsnio 1 dalies f punktas. Šeimos nariai, kurie įgijo nepriklausomą teisę gyventi priimančiojoje valstybėje

Ši nuostata taikoma „pagrindinės“ šeimos nariams (kaip apibrėžta Susitarimo 9 straipsnio a punkte), kurie:

a) tam tikru laiku iki pereinamojo laikotarpio pabaigos gyveno priimančiojoje valstybėje kaip ES piliečio, ten besinaudojančio Sąjungos laisvo judėjimo teisėmis, šeimos nariai;

b) vėliau, tačiau dar iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pagal Sąjungos laisvo judėjimo teisės taisykles įgijo teisę gyventi šalyje, nebepriklausančią nuo jų, kaip ES piliečio, besinaudojančio Sąjungos laisvo judėjimo teisėmis priimančiojoje valstybėje, šeimos narių, statuso (pavyzdžiui, pagal Direktyvos 2004/38/EB 13 straipsnio 2 dalį arba 16 straipsnio 2 dalį);

c) pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu išlaiko tą nepriklausomą teisę.

Būtent dėl asmenų, kuriems taikomas 10 straipsnio 1 dalies f punktas, ypatingos padėties Susitarimo antroje dalyje neatkartojamas Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 1 dalies reikalavimas, kad tie šeimos nariai lydėtų priimančiojoje valstybėje gyvenantį teisės turėtoją arba prie jo prisijungtų.

1.2.3.5. 10 straipsnio 2 dalis. Priimančiojoje valstybėje jau gyvenantys „išplėstinės“ šeimos nariai

Susitarimo 10 straipsnio 2 dalis taikoma „išplėstinės“ šeimos nariams (atitinkantiems Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalį), kurie dėl savo ryšio su ES piliečiu, ten besinaudojančiu Sąjungos laisvo judėjimo teisėmis, iki pereinamojo laikotarpio pabaigos gyveno priimančiojoje valstybėje. To gyvenimo šalyje trukmė yra nesvarbi.

Tokios asmenų Sąjungos laisvo judėjimo teisės, susijusios su gyvenimu priimančiojoje valstybėje prielaida yra tai, kad tiems asmenims priimančioji valstybė pagal savo nacionalinės teisės aktus yra išdavusi teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą.

Tokių asmenų Sąjungos laisvo judėjimo teisė, susijusi su gyvenimu priimančiojoje valstybėje, kurią priimančioji valstybė pripažįsta pagal savo nacionalinės teisės aktus, įrodoma išduotu teisę gyventi šalyje patvirtinančiu dokumentu.

1.2.3.6. 10 straipsnio 3 dalis. „Išplėstinės“ šeimos nariai, kurių prašymas dar nebaigtas nagrinėti

„Išplėstinės“ šeimos nariams (atitinkantys Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalį), kurie pagal Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalį iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pateikė prašymą leisti atvykti į priimančiąją valstybę pas teisės turėtoją, tačiau jų prašymas (išduoti atvykimo vizą arba teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą) pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu dar nebuvo baigtas nagrinėti, užtikrinama tokia pat apsauga kaip ir pagal Sąjungos laisvo judėjimo taisykles teikiama apsauga.

Jų prašymai turėtų būti nagrinėjami Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka. Teigiamas sprendimas dėl prašymo reiškia, kad tokie asmenys turėtų būti laikomi asmenimis, kuriems taikoma Susitarimo 10 straipsnio 2 dalis.

1.2.3.7. 10 straipsnio 4 dalis. Partneriai, su kuriais palaikomi ilgalaikiai santykiai

Partneriai, su kuriais teisės turėtojas palaiko ilgalaikius santykius (asmenys, kuriems taikomas Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalies b punktas), tačiau kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu gyveno ne priimančiojoje valstybėje, yra Susitarimo naudos gavėjai.

Ši kategorija apima visas kitas ilgalaikiais santykiais grindžiamas partnerystes – tiek priešingos lyties, tiek tos pačios lyties asmenų santykius. Reikalavimas, kad santykiai būtų ilgalaikiai, turi būti vertinamas atsižvelgiant į Direktyvos tikslą išlaikyti šeimos vienybę plačiąja prasme (žr. Direktyvos 2004/38/EB 6 konstatuojamąją dalį).

Pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu tokie asmenys turėtų palaikyti ilgalaikius santykius ir tokie santykiai turėtų tęstis prašymo išduoti leidimą gyventi priimančiojoje valstybėje pagal Susitarimą pateikimo momentu.

Ši nuostata taip pat taikoma tiems asmenims, kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu palaikė ilgalaikius santykius ir prašymo išduoti leidimą gyventi priimančiojoje valstybėje pagal Susitarimą pateikimo momentu yra susituokę su teisės turėtoju.

Jų prašymai turėtų būti nagrinėjami Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka. Teigiamas sprendimas dėl prašymo reiškia, kad tokie asmenys turėtų būti laikomi asmenimis, kuriems taikoma 10 straipsnio 2 dalis.

1.2.4. 10 straipsnio 5 dalis. Priimančiosios valstybės atliekamas patikrinimas

Priimančioji valstybė, pagal savo nacionalinės teisės aktus vertindama Susitarimo 10 straipsnio 3 ir 4 dalyse nurodyto šeimos nario prašymą leisti atvykti arba leisti gyventi šalyje, turėtų išsamiai išnagrinėti asmenines aplinkybes. Bet koks sprendimas, kuriuo prašymas atmetamas, turėtų būti visapusiškai motyvuotas.

1.3. 11 straipsnis. Gyvenimo šalyje nepertraukiamumas

11 straipsnis užtikrina, kad asmenys, kurių pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu laikinai nėra priimančiosios valstybės teritorijoje, pagal nepertraukiamumo sąlygą vis tiek būtų laikomi teisėtais gyventojais ir jiems būtų užtikrinama apsauga pagal Susitarimą. Tai atitinka Susitarimo 9 ir 10 straipsnius, kuriuose daroma nuoroda į „teisę gyventi priimančiojoje valstybėje“, o ne „buvimą priimančiojoje valstybėje“.

Konkrečiai tai reiškia, kad asmuo, kuris jau turi teisę nuolat gyventi šalyje, ją praras, jeigu šalyje nebus ilgiau nei penkerius metus (11 straipsnio antra pastraipa, kurioje daroma nuoroda į Susitarimo 15 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą penkerių metų taisyklę). Asmenys, kurie dar nėra šalyje išgyvenę penkerius metus, šalyje gali nebūti daugiausia 6 mėnesius per metus (11 straipsnio pirma pastraipa, kurioje daroma nuoroda į Susitarimo 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas gyvenimo šalyje nepertraukiamumo taisykles, o tai analogiška Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio 3 daliai).

Tai išsamiau reglamentuojama Susitarimo 15 straipsnio 2 ir 3 dalyse dėl nepertraukiamumo sąlygų.

Pavyzdžiui, turi būti laikoma, kad ES piliečiai, kurie pagal Direktyvą 2004/38/EB įgijo teisę nuolat gyventi priimančiojoje valstybėje ir išvyko iš priimančiosios valstybės likus ketveriems metams iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu „pagal Sąjungos teisę naudojasi teise gyventi šalyje“ (net jeigu jie nebeturi teisės nuolat gyventi šalyje pagal Direktyvą 2004/38/EB), nes jie nebuvo išvykę iš šalies ilgesnį negu penkerių metų iš eilės laikotarpį. Jie turi teisę gauti naują leidimą nuolat gyventi priimančiojoje valstybėje, jeigu pateikia prašymą per Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies b punkto pirmoje pastraipoje nustatytą terminą.

1.3.1. Praėję gyvenimo šalyje laikotarpiai

Į praėjusius gyvenimo priimančiojoje valstybėje laikotarpius, kuriems pasibaigus asmuo šalyje negyveno ilgesnį laiką negu leidžiama, neatsižvelgiama.

Pavyzdžiui, ES pilietis, kuris Jungtinėje Karalystėje gyveno dvidešimt metų – nuo 1990 m. iki 2010 m. – ir vėliau iš jos išvyko, Susitarimo taikymo tikslais nelaikomas gyvenančiu Jungtinėje Karalystėje. Toks ES pilietis savanoriškai išvyko iš Jungtinės Karalystės ir nuo to laiko niekada į ją negrįžo, taigi pagal Susitarimą teisė gyventi šalyje negalioja.

1.3.2. Praėję gyvenimo šalyje laikotarpiai, kuriems pasibaigus ilgesnį laiką negyvenama priimančiojoje valstybėje ir vėliau į ją grįžtama iki pereinamojo laikotarpio pabaigos

Asmuo, kuris praeityje ilgiau negu penkerius metus negyveno priimančiojoje valstybėje, tačiau į ją grįžta iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, iš naujo kaupti teisėto gyvenimo šalyje laikotarpius pradeda grįžęs į priimančiąją valstybę iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.

1.4. 12 straipsnis. Nediskriminavimas

Susitarimo 12 straipsnis visiškai atspindi SESV 18 straipsnį ir juo užtikrinama, kad būtų draudžiama diskriminacija dėl pilietybės, kai:

a) ji yra susijusi su Susitarimo antros dalies taikymo sritimi, tačiau nedarant poveikio jokioms antroje dalyje išdėstytoms specialiosioms nuostatoms (pavyzdžiui, 23 straipsnio 2 daliai), ir

b) ji pažeidžia Susitarimo naudos gavėjų interesus.

Tai, pavyzdžiui, apima studentų teisę mokėti tuos pačius studijų mokesčius kaip ir priimančiosios valstybės piliečiai.

2. II ANTRAŠTINĖ DALIS. TEISĖS IR PAREIGOS

1 SKYRIUS. SU GYVENIMU ŠALYJE SUSIJUSIOS TEISĖS, TEISĘ GYVENTI ŠALYJE PATVIRTINANTYS DOKUMENTAI

2.1. 13 straipsnis. Teisė gyventi šalyje

2.1.1. Taikymo sritis

13 straipsnio 1–3 dalyse nustatytos pagrindinės materialinės teisės sąlygos, kuriomis grindžiama ES piliečių, Jungtinės Karalystės piliečių ir atitinkamų jų šeimos narių, nepriklausomai nuo jų pilietybės, teisė gyventi priimančiojoje valstybėje.

Šios teisės gyventi šalyje įgijimo sąlygos iš esmės yra analogiškos Sąjungos laisvo judėjimo taisyklių nustatytoms teisės gyventi šalyje sąlygoms.

ES piliečiams, Jungtinės Karalystės piliečiams ir atitinkamiems jų šeimos nariams, nepriklausomai nuo jų pilietybės, kurie iki pereinamojo laikotarpio pabaigos įgijo teisę nuolat gyventi šalyje, neturėtų būti keliami reikalavimai, taikomi iki leidimo nuolat gyventi šalyje išdavimo, pavyzdžiui, nurodyti Direktyvos 2004/38/EB 7 straipsnyje.

Taikant atitinkamas taisykles negali būti naudojamasi diskrecija, nebent ja naudojamasi atitinkamo asmens labui (taip pat žr. Susitarimo 38 straipsnį).

2.2. 14 straipsnis. Išvykimo ir atvykimo teisė

2.2.1. 14 straipsnio 1 dalis. Atvykimas ir išvykimas su galiojančia nacionaline tapatybės kortele arba pasu

Pagal Direktyvos 2004/38/EB 4 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį visi ES piliečiai turi teisę išvykti iš vienos valstybės narės ir atvykti į kitą valstybę narę neatsižvelgiant į tai, ar jie yra tų valstybių narių piliečiai arba gyventojai.

Susitarimo 15 straipsnyje nustatyta Susitarimo naudos gavėjų teisė nebūti šalyje ir Susitarimo 24 ir 25 straipsniuose nustatyta teisė toliau dirbti kaip pasienio darbuotojams reiškia teisę išvykti iš priimančiosios valstybės arba atitinkamai darbo valstybės ir į ją grįžti.

Kaip ir Direktyvoje 2004/38/EB, Susitarimo 14 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad asmuo, naudodamasis atvykimo ir išvykimo teise, turėtų galiojantį pasą arba nacionalinę tapatybės kortelę. Negali būti taikoma jokių kitų pagal nacionalinę teisę nustatytų sąlygų (pavyzdžiui, sąlygos, kad iki kelionės dokumento galiojimo pabaigos turi būti likęs tam tikras laikas). Jeigu atvykimo ar išvykimo teisė gali būti įrodoma skirtingais kelionės dokumentais, Susitarimo naudos gavėjas turi teisę pasirinkti, kurį dokumentą pateikti.

Kalbant apie nacionalinių tapatybės kortelių naudojimą kaip kelionės dokumentų, 14 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad priimančiosioms valstybėms leidžiama nuspręsti, kad praėjus penkeriems metams nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos nacionalinės tapatybės kortelės gali būti pripažįstamos tik tuo atveju, jeigu jos turi lustą, atitinkantį taikytinus Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos standartus, susijusius su biometriniu tapatybės nustatymu (kaip nurodyta ICAO standartuose – dok. 9303).

Šis sprendimas turėtų būti per protingą laiką deramai paskelbtas, kaip nurodyta Susitarimo 37 straipsnyje, kad Susitarimo naudos gavėjai galėtų pateikti prašymą išduoti reikalavimus atitinkančią nacionalinę tapatybės kortelę arba galiojantį pasą.

2.2.2. 14 straipsnio 2 dalis. Pagal Susitarimą išduotų dokumentų turėtojai

Pagal Susitarimą priimančiojoje valstybėje gyvenantys ES piliečiai, Jungtinės Karalystės piliečiai, jų šeimų nariai ir kiti asmenys turės teisę kirsti priimančiosios valstybės sienas Susitarimo 14 straipsnio 1 dalyje nustatytomis sąlygomis, pateikę įrodymus, kad jie yra Susitarimo naudos gavėjai.

Taigi, pagal Susitarimo 18 ir 26 straipsnius išduotų dokumentų turėtojams nebus taikomas reikalavimas turėti išvykimo ar atvykimo vizą arba lygiavertis formalumas (Direktyvos 2004/38/EB 4 straipsnio 2 dalies ir 5 straipsnio 1 dalies antros pastraipos prasme; pavyzdžiui, elektroninis kelionės leidimas).

2.2.3. 14 straipsnio 3 dalis. Atvykimo vizos ir mokesčiai už ne šalyje pateiktus prašymus leisti gyventi šalyje

Susitarimo 14 straipsnio 3 dalyje nurodytos atvykimo vizų gavimo lengvatos yra analogiškos toms, kurios pagal Direktyvą 2004/38/EB suteikiamos judžių ES piliečių šeimos nariams, pripažįstant, kad ES piliečių teisė laisvai judėti ir gyventi šalyje turėtų būti suteikiama ir jų šeimos nariams, neatsižvelgiant į pilietybę, jei ta teise naudojamasi pagal objektyvius laisvės ir orumo reikalavimus (žr. Direktyvos 2004/38/EB 5 konstatuojamąją dalį).

Nors 14 straipsnio 3 dalyje nurodytos trumpalaikės atvykimo vizos turėtų būti išduodamos nemokamai, Susitarimas neužkerta kelio priimančiajai valstybei numatyti papildomą galimybę šeimos nariams prašymą pagal 18 straipsnį suteikti naują gyventojo statusą pateikti iš užsienio. Šiuo atveju Susitarimo naudos gavėjas gali pasirinkti, ar prašyti išduoti atvykimo vizą, ar teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą. Tokiu atveju už prašymą gali būti imamas mokestis, taikomas išduodant teisę gyventi šalyje patvirtinančius dokumentus, kuriais įrodomas gyventojo statusas.

2.3. 15 straipsnis. Teisė nuolat gyventi šalyje

2.3.1. 15 straipsnio 1 dalis. Atitiktis reikalavimams

Susitarimo 15 straipsnis yra analogiškas Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsniui dėl teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo reikalavimų atitikties.

Teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo pagal Direktyvą 2004/38/EB reikalavimų neatitinkantys asmenys pagal Susitarimą neatitinka reikalavimų nuolatinio gyventojo statusui įgyti. Tai sukelia tokias pasekmes:

a) sprendžiant dėl teisės nuolat gyventi šalyje, į gyvenimą šalyje pagal Sąjungos laisvo judėjimo taisykles, tačiau ne pagal Direktyvos 2004/38/EB sąlygas (atkreiptinas dėmesys, kad Susitarimo 13 straipsnyje daroma nuoroda atgal į Direktyvą 2004/38/EB), neatsižvelgiama (Sprendimas Alarape ir Tijani, C-529/11);

b) galiojančio teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento turėjimas nereiškia, kad gyvenimas šalyje yra teisėtas teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo tikslais (Sprendimas Dias, C-325/09);

c) iki teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo prasidėjus įkalinimo laikotarpiui, gyvenimo šalyje laikotarpis pradedamas skaičiuoti iš naujo ir turi būti sukaupiamas naujas penkerių metų iš eilės gyvenimo šalyje laikotarpis (Sprendimas Onuekwere, C-378/12).

Atitinkamai asmenys, atitinkantys teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo pagal Direktyvą 2004/38/EB reikalavimus, atitinka ir reikalavimus nuolatinio gyventojo statusui pagal Susitarimą įgyti. Tai sukelia tokias pasekmes:

a) teisėtas gyvenimas šalyje reiškia gyvenimą šalyje laikantis Direktyvos 2004/38/EB (Sprendimas Ziolkowski ir Szeja, sujungtos bylos C-424 ir 425/10) ir ankstesnių direktyvų (Sprendimas Lassal, C-162/09) sąlygų;

b) reikalavimus atitinkantis gyvenimo šalyje laikotarpis nebūtinai turi tęstis iki prašymo suteikti teisę nuolat gyventi šalyje pateikimo momento (Sprendimas Lassal, C-162/09);

c) tam tikromis aplinkybėmis gali būti įskaitomas atitinkamo asmens gyvenimas šalyje iki jo valstybės įstojimo į ES (Sprendimas Ziolkowski ir Szeja, sujungtos bylos C-424 ir 425/10).

Susitarimo 15 straipsnio 1 dalyje ir 16 straipsnyje daromos nuorodos į darbo laikotarpius pagal Sąjungos laisvo judėjimo taisykles reiškia darbo laikotarpius pagal Direktyvos 2004/38/EB 17 straipsnį.

2.3.2. 15 straipsnio 2 dalis. Gyvenimas šalyje trumpiau negu penkerius metus

Kalbant apie nenuolatinio gyvenimo šalyje nepertraukiamumą, Susitarimo 15 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad gyvenimo šalyje nepertraukiamumas nustatomas pagal Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio 3 dalį ir 21 straipsnį.

Nors Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio 3 dalies tikslas – patikrinti teisėto gyvenimo šalyje nepertraukiamumą teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo tikslais, tos pačios taisyklės taikomos gyvenimui šalyje pagal Susitarimą apskritai – Susitarimo naudos gavėjai gali tam tikrą laiką negyventi šalyje nedarydami poveikio savo teisės gyventi priimančiojoje valstybėje nepertraukiamumui.

Tai reiškia, kad gyvenimo šalyje nepertraukiamumui poveikio nedaro šie laikino nebuvimo šalyje laikotarpiai:

1. nebuvimo šalyje laikotarpiai (atkreiptinas dėmesys į daugiskaitą) iš viso neviršija šešių mėnesių per metus;

2. nebuvimo šalyje laikotarpiai (atkreiptinas dėmesys į daugiskaitą) yra ilgesni dėl privalomos karinės tarnybos (laikas neribojamas), arba

3. vienas nebuvimo šalyje laikotarpis (atkreiptinas dėmesys į vienaskaitą) neviršija dvylikos mėnesių iš eilės, kai šalyje negyvenama dėl svarbių priežasčių (atkreiptinas dėmesys į tai, kad sąrašas nėra baigtinis): a. nėštumo ir gimdymo; b. sunkios ligos; c. studijų arba profesinio mokymo arba d. komandiravimo į užsienį.

Pavyzdžiui, ES piliečiai, kurie į priimančiąją valstybę atvyko likus ketveriems metams iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, ten dirbo ir likus aštuoniems mėnesiams iki pereinamojo laikotarpio pabaigos buvo savo darbdavio komandiruoti į užsienį (minėtas 3 punkto d papunktis), pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu pagal Sąjungos teisės taisykles dėl laisvo ES piliečių judėjimo Susitarimo tikslais vis tiek išsaugo teisę gyventi šalyje ir atitinka reikalavimus naujam gyventojo statusui priimančiojoje valstybėje įgyti, jeigu jiems grįžus į priimančiąją valstybę laikotarpis, kurį jie negyveno šalyje, neviršija dvylikos mėnesių iš eilės.

Be to, tai reiškia, kad gyvenimo šalyje nepertraukiamumą panaikina bet koks atitinkamo asmens atžvilgiu teisėtai įvykdytas sprendimas dėl išsiuntimo (iš esmės bet koks atitinkamo asmens atžvilgiu deramai įvykdytas sprendimu dėl išsiuntimo panaikina teisę gyventi šalyje).

Iki teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo prasidėjus įkalinimo laikotarpiui, gyvenimo šalyje laikotarpis pradedamas skaičiuoti iš naujo ir turi būti sukaupiamas naujas penkerių metų iš eilės teisėto gyvenimo šalyje laikotarpis (Sprendimas Onuekwere, C-378/12).

2.3.3. 15 straipsnio 3 dalis. Gyvenimas šalyje ilgiau negu penkerius metus

Susitarimo 15 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad teisė nuolat gyventi šalyje turėtų būti prarandama tik tuo atveju, jeigu priimančiojoje valstybėje negyvenama ilgiau kaip penkerius metus iš eilės (žr. gaires dėl 11 straipsnio, susijusias su naudos gavėjais, pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu nesančiais šalyje).

Teisė nuolat gyventi šalyje pagal Susitarimą taip pat gali būti prarandama, kai Susitarimo 20 straipsnyje nurodytais pagrindais teisėtai priimamas sprendimas dėl išsiuntimo. Įkalinimo laikotarpis, prasidėjęs po teisės nuolat gyventi šalyje įgijimo, poveikio teisei nuolat gyventi šalyje neturi (Sprendimas Tsakouridis, C-145/09).

Susitarimo 11 straipsnyje nurodyta teisė nuolat gyventi šalyje, įgyta iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, turėtų būti suprantama kaip teisė nuolat gyventi šalyje pagal Sąjungos teisę (Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio 1 arba 2 dalis), pagal kurią nustatoma, ar asmuo atitinka reikalavimus, kurie keliami asmeniui, siekiančiam tapti Susitarimo naudos gavėju (ji neturėtų būti suprantama kaip pagal Susitarimą įgyta teisė nuolat gyventi šalyje).

Siekiant atsižvelgti į konkrečias Susitarimo aplinkybes (kuriomis neįmanoma tiesiog iš naujo pasinaudoti teise laisvai judėti ir gyventi šalyje net ir praradus ankstesnę teisę nuolat gyventi šalyje), Susitarimo 11 straipsnyje numatytas maksimalus penkerių metų iš eilės nebuvimo šalyje laikotarpis, viršijantis pagal Direktyvą 2004/38/EB (Direktyvos 2004/38/EB 16 straipsnio 4 dalį) leidžiamą dvejų metų nebuvimo šalyje laikotarpį, kuriam suėjus prarandama teisė nuolat gyventi šalyje. Taip nebuvimo šalyje laikotarpius pailginus nuo dvejų iki penkerių metų (palyginti su Direktyvos 2004/38/EB normomis), suinteresuotieji asmenys gali išlaikyti teisę nuolat gyventi šalyje pagal Susitarimą, grįždami į priimančiąją valstybę praėjus ne ilgesniam kaip penkerių metų iš eilės nebuvimo šalyje laikotarpiui.

Pavyzdžiui, ES piliečiai, iki pereinamojo laikotarpio pabaigos Susitarime nustatytomis sąlygomis įgiję teisę nuolat gyventi priimančiojoje valstybėje ir, praėjus šešeriems metams nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos, ketverių metų laikotarpiui išvykę iš priimančiosios valstybės (pavyzdžiui, į profesinę komandiruotę užsienyje), pagal Susitarimą vis tiek gali grįžti į priimančiąją valstybę ir išlaikyti teisę nuolat gyventi šalyje bei visas su ta teise susijusias teises.

2.4. 16 straipsnis. Laikotarpių sumavimas

Susitarimo 16 straipsniu papildomas 15 straipsnis – reglamentuojama padėtis, kai Susitarimo naudos gavėjai iki pereinamojo laikotarpio pabaigos dar nėra įgiję teisės nuolat gyventi šalyje. Teisėto gyvenimo šalyje pagal Sąjungos laisvo judėjimo taisykles laikotarpis, kurį asmuo yra sukaupęs iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, bus įskaičiuojamas į penkerių metų gyvenimo šalyje laikotarpį, kurį reikia sukaupti norint įgyti teisę nuolat gyventi šalyje. 16 straipsnis tokiems naudos gavėjams suteikia teisę vėliau (sukaupus pakankamą teisėto gyvenimo šalyje laikotarpį) įgyti nuolatinio gyventojo statusą.

2.5. 17 straipsnis. Statusas ir pasikeitimas

2.5.1. 17 straipsnio 1 dalis. Statuso pasikeitimas

17 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyta, kad pasikeitus ES piliečių ir Jungtinės Karalystės piliečių, pagal Susitarimo 13 straipsnio 1 dalį turinčių teisę gyventi priimančiojoje valstybėje, statusui jie gali likti Susitarimo naudos gavėjais.

Kai pasikeičia jų statusas (t. y. jų teisė gyventi šalyje tampa grindžiama kita Sąjungos teisės nuostata dėl laisvo ES piliečių judėjimo), jų teisė (nuolat arba laikinai) gyventi šalyje pagal Susitarimą nepakinta, kol jų gyvenimas šalyje atitinka Susitarimo 13 straipsnio 1 dalies sąlygas (ir, remiantis minėta nuostata – Sąjungos teisės normas dėl laisvo ES piliečių judėjimo). Be to, įmanoma turėti keletą statusų (pavyzdžiui, studento, kuris tuo pačiu metu yra ir darbuotojas).

Statuso pasikeitimas padarinių (pavyzdžiui, susijusių su naujo teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento išdavimu) neturi ir apie jį nereikia pranešti nacionalinės valdžios institucijoms.

17 straipsnio 1 dalyje nurodytas „statusų“ (studento, darbuotojo, savarankiškai dirbančio asmens ir ekonomiškai neaktyvaus asmens) sąrašas yra pavyzdinis, o ne baigtinis.

Nors 17 straipsnio 1 dalis taip pat taikoma Susitarimo naudos gavėjams, pagal Susitarimą įgijusiems nuolatinio gyventojo statusą, vargu ar tokiems asmenims bus veiksmingai teikiama apsauga pagal šią nuostatą, nes jų, kaip gyventojų, statusas nebėra sąlyginis ir negali vėl tapti sąlyginis (žr. Direktyvos 2004/38/EB 7 straipsniu grindžiamo gyvenimo šalyje ir Direktyvos 2004/38/EB 16 arba 17 straipsniu grindžiamo nuolatinio gyvenimo šalyje skirtumą).

2.5.1.1. Ypatinga šeimos narių padėtis

Teisę gyventi priimančiojoje valstybėje pagal Susitarimo 13 straipsnio 2 arba 3 dalį turinčių šeimos narių statusas taip pat gali pasikeisti ir jie gali likti Susitarimo naudos gavėjais.

Tačiau 17 straipsnio 1 dalies antras sakinys jiems tiesiogiai užkerta kelią tapti teisės turėtojais (t. y. Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytais asmenimis). Praktiškai tai reiškia, kad pagal Susitarimą jie neturi savarankiškos teisės, kad pas juos atvyktų jų pačių šeimos nariai.

Šis apribojimas taikomas tik tiems asmenims, kurių gyventojo statusas pagal Susitarimą kildinamas tik iš to, kad jie yra teisės turėtojų šeimos nariai. ES piliečiams ir Jungtinės Karalystės piliečiams, pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu gyvenantiems priimančiojoje valstybėje kaip šeimos nariai ir kartu kaip teisės turėtojai (pavyzdžiui, Austrijos pilietybę turinčio darbuotojo 20 metų sūnus, turintis Austrijos pilietybę, kuris taip pat dirba Jungtinėje Karalystėje), netaikomas 17 straipsnio 1 dalies antras sakinys ir atitinkamai jie naudojasi visomis teisėmis, kuriomis naudojasi teisės turėtojai.

2.5.2. 17 straipsnio 2 dalis. Vaikas, kuris nebėra išlaikytinis

Kaip ir pagal Sąjungos teisės taisykles dėl laisvo ES piliečių judėjimo, Susitarimo naudos gavėjų šeimos nariams, kurių gyventojo statusas grindžiamas jų priklausomumu nuo teisės turėtojo, Susitarimas nenustoja būti taikomas, kai jie nustoja būti išlaikytiniais, pavyzdžiui, pasinaudodami 22 straipsnyje numatyta teise įsidarbinti arba savarankiškai dirbti priimančiojoje valstybėje.

17 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad tokie šeimos nariai išlaiko tas pačias teises net ir tada, kai jie nustoja būti išlaikytiniais, neatsižvelgiant į tai, kokiu būdu jie praranda išlaikytinių statusą.

Analogiškai Susitarimo naudos gavėjų šeimos nariams, kurių gyventojo statusas grindžiamas tuo, kad jie yra jaunesni nei 21 metų, Susitarimas nenustoja būti taikomas, kai jiems sueina 21 metai.

2.6. 18 straipsnis. Teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų išdavimas

Nukrypstant nuo Sąjungos laisvo judėjimo taisyklių pagrindinių principų, 18 straipsniu priimančioji valstybė įpareigojama pasirinkti – taikyti arba konstitutyviąją gyvenimo šalyje sistemą (18 straipsnio 1 dalis), arba deklaratyviąją gyvenimo šalyje sistemą (18 straipsnio 4 dalis).

Pagal deklaratyviąją gyvenimo šalyje sistemą (pagal Direktyvą 2004/38/EB) gyventojo statusas naudos gavėjams suteikiamas savaime pagal teisės aktus ir nepriklauso nuo to, ar jie atliko administracines procedūras. Kitaip tariant, gyventojo statuso šaltinis ir iš jo kylančios teisės reiškia tai, kad yra tenkinamos sąlygos, pagal Sąjungos teisę taikomos teisei gyventi šalyje, – siekiant turėti šį statusą nereikia, kad nacionalinės valdžios institucijos priimtų sprendimą, nors gali būti taikoma pareiga pateikti prašymą išduoti teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą, kuriuo patvirtinamas šis statusas.

Pagal konstitutyviąją gyvenimo šalyje sistemą naudos gavėjas gyventojo statusą įgyja tik tuo atveju, jeigu jis pateikia prašymą suteikti šį statusą ir prašymas patenkinamas. Kitaip tariant, gyventojo statuso šaltinis ir iš jo kylančios teisės yra nacionalinės valdžios institucijų sprendimas, kuriuo šis statusas suteikiamas.

2.6.1. 18 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa. Konstitutyvusis statusas

18 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad priimančioji valstybė turi teisę pasirinkti taikyti konstitutyviąją gyvenimo šalyje sistemą.

Pagal 18 straipsnio 1 dalies įvadinės formuluotės paskutinę pastraipą prašymą teikiantis asmuo turi atitikti Susitarimo antros dalies II antraštinės dalies sąlygas, kad jam būtų suteiktas naujas gyventojo statusas.

2.6.1.1. Teisę gyventi šalyje patvirtinantis dokumentas

18 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tais atvejais, kai pareiškėjas atitinka II antraštinėje dalyje nustatytas sąlygas, priimančioji valstybė turi išduoti teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą, kuriuo įrodomas naujas gyventojo statusas. Joje nenumatytas teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento formatas, tačiau 18 straipsnio 1 dalies q punkte nustatyta, kad teisę gyventi šalyje patvirtinančiame dokumente turi būti įrašoma, jog jis yra išduotas pagal Susitarimą (kad dokumento turėtojus būtų galima atskirti kaip Susitarimo naudos gavėjus).

2.6.1.2. Skaitmeninė arba popierinė forma

18 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad priimančioji valstybė teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą gali išduoti skaitmenine forma. Tai iš esmės reiškia, kad gyventojo statusas pirmiausia įrašomas į nacionalinės valdžios institucijų tvarkomą duomenų bazę, o Susitarimo naudos gavėjams suteikiamos priemonės prie jos prisijungti ir patikrinti savo statusą, taip pat jį parodyti suinteresuotiesiems subjektams.

2.6.2. 18 straipsnio 1 dalies a punktas. Prašymo paskirtis

Kompetentingos institucijos, įvertinusios, ar yra tenkinamos 18 straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos, turėtų priimti sprendimą, ar pareiškėjas turi teisę gauti naują gyventojo statusą pagal 18 straipsnio 1 dalį.

2.6.3. 18 straipsnio 1 dalies b punktas Prašymo pateikimo terminai ir pažyma apie pateiktą prašymą

2.6.3.1. Terminai

Prašymai suteikti naują gyventojo statusą pagal 18 straipsnio 1 dalį turėtų būti pateikiami vėliausiai per priimančiosios valstybės nustatytą terminą, kuris turi būti ne trumpesnis kaip šeši mėnesiai nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos, nebent taikomas 18 straipsnio 1 dalies c punktas (žr. toliau). Šis terminas turės būti taikomas visiems Susitarimo naudos gavėjams, kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu teisėtai gyveno priimančiojoje valstybėje, įskaitant pagal Susitarimo 15 straipsnio 2 ir 3 dalis asmenis, kurie tuo momentu buvo laikinai išvykę iš šalies.

Šeimos nariai ir ilgalaikius santykius palaikantys partneriai, norintys pasibaigus pereinamajam laikotarpiui atvykti pas Susitarimo naudos gavėją ES pilietį arba Jungtinės Karalystės pilietį, turėtų per tris mėnesius nuo savo atvykimo arba per šešis mėnesius nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos (taikomas vėlesnis iš šių terminų) pateikti prašymą suteikti naują gyventojo statusą.

2.6.3.2. Pažyma apie pateiktą prašymą

Pažyma apie pateiktą prašymą turėtų būti išduodama iš karto, kai tik kompetentinga institucija gauna prašymą. Tą pažymą reikia skirti nuo naujo teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento, o nacionalinės valdžios institucijos pagal Susitarimą privalo pareiškėjui, siekiančiam gauti pažymą apie pateiktą prašymą, padėti jį užpildyti.

Kai tik asmuo per 18 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytą terminą pateikia prašymą (18 straipsnio 1 dalies įvadinės formuluotės paskutinė pastraipa), kompetentinga institucija turėtų imtis šių veiksmų:

1) nedelsdama išduoti pažymą apie pateiktą prašymą (18 straipsnio 1 dalies b punkto paskutinė pastraipa);

2) patikrinti, ar prašymas yra išsamus. Jeigu taip nėra (pavyzdžiui, nėra įrodyta tapatybė arba, jeigu teikiant prašymą turi būti sumokėtas mokestis, atitinkamas mokestis nėra sumokėtas), kompetentinga institucija padeda pareiškėjui užtikrinti, kad prašyme nebūtų klaidų arba neišsamių duomenų (18 straipsnio 1 dalies o punktas) ir tik tada priima sprendimą atmesti pateiktą prašymą;

3) jeigu prašymas yra išsamus – patikrinti, ar pareiškėjas turi teisę įgyti II antraštinėje dalyje nustatytą teisę gyventi šalyje;

4) jeigu prašymas yra pagrįstas – išduoti naują teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą (18 straipsnio 1 dalies b punktas).

Sprendimas atmesti prašymą gali būti skundžiamas teismine ir, atitinkamais atvejais, administracine tvarka pagal 18 straipsnio 1 dalies r punktą.

Laikoma, kad pareiškėjas pagal Susitarimą naudojasi teise gyventi šalyje tol, kol kompetentinga institucija priima galutinį sprendimą pagal 18 straipsnio 3 dalį.

2.6.3.3. Pažyma apie pateiktą prašymą

Išduodama pažyma apie pateiktą prašymą patvirtinama, kad:

a) prašymas yra sėkmingai pateiktas;

b) pareiškėjas įvykdė pareigą pateikti prašymą suteikti naują gyventojo statusą;

c) laikoma, kad pareiškėjas pagal Susitarimą turi visas teises tol, kol priimamas galutinis sprendimas dėl prašymo (18 straipsnio 3 dalis).

18 straipsnio 1 dalies b punktu nesuvienodinamas pažymos apie pateiktą prašymą formatas, o tik reikalaujama, kad ši pažyma būtų išduota (priimtina ir skaitmeninė forma).

2.6.3.4. Iš užsienio pateikti prašymai

Prašymai suteikti naują gyventojo statusą taip pat gali būti teikiami iš užsienio, pavyzdžiui, juos gali teikti asmenys, kurie yra laikinai išvykę, tačiau laikomi teisėtai gyvenančiais priimančiojoje valstybėje (žr. gaires dėl Susitarimo 15 straipsnio 2 ir 3 dalių).

Iš užsienio prašymus taip pat gali pateikti šeimos nariai, kurie dar negyvena priimančiojoje valstybėje (žr. gaires dėl Susitarimo 10 straipsnio 1 dalies e punkto ii ir iii papunkčių ir 10 straipsnio 1, 3 ir 4 dalių).

2.6.4. 18 straipsnio 1 dalies c punktas. Techninės problemos ir pranešimas apie jas

18 straipsnio 1 dalies c punkte reglamentuojamas atvejis, kai prašymo suteikti naują gyventojo statusą negalima pateikti dėl priimančiosios valstybės prašymų teikimo sistemos techninių problemų.

Tokiu atveju, jeigu techninių problemų kyla Jungtinėje Karalystėje, Jungtinės Karalystės valdžios institucijos privalo apie tai pranešti Sąjungai pagal taikytinas taisykles. Jeigu techninių problemų kyla ES valstybėje narėje, Sąjunga (kaip Susitarimo šalis) privalo pranešti apie tai Jungtinei Karalystei pagal taikytinas taisykles. Kai pateikiamas šioje dalyje numatytas pranešimas, prašymo suteikti naują gyventojo statusą pateikimo terminas automatiškai pratęsiamas vieniems metams.

Jeigu priimančioji valstybė pateikia tokį pranešimą, ji turi jį viešai paskelbti. Priimančioji valstybė taip pat turi iš anksto pateikti tinkamą viešą informaciją atitinkamiems asmenims, nes ji turi poveikį jų teisinei padėčiai priimančiojoje valstybėje.

18 straipsnio 1 dalies c punkte numatyti padariniai neatsiranda, jeigu pranešimas nepateikiamas, net jeigu techninių problemų yra.

Šiuo atžvilgiu itin aktualus Susitarimo 5 straipsnis dėl geros valios, pavyzdžiui, siekiant įvertinti, ar techninės problemos yra pakankamai rimtos, kad būtų pradėta pranešimo procedūra, ar jos yra tik laikinos (pavyzdžiui, paskirstytojo paslaugos trikdymo ataka (DDoS ataka) prieš serverius, iš kurių vykdoma internetinio prašymo teikimo procedūra, valstybės tarnautojų streikas ir kt.). Jeigu problemos tik laikinos, tinkamesnis sprendimas būtų nacionalinės teisės aktais pratęsti prašymo pateikimo terminą arba patikinti su problemomis susidūrusius asmenis, kad jų prašymai, pateikti praleidus terminą, bus priimami pagal 18 straipsnio 1 dalies d punktą.

2.6.5. 18 straipsnio 1 dalies d punktas. Prašymai, pateikti praleidus terminą

Tais atvejais, kai taikoma 18 straipsnio 1 dalyje numatyta konstitutyvioji gyvenimo šalyje sistema, prašymo suteikti naują gyventojo statusą nepateikimas iki nurodyto termino pabaigos gali turėti rimtų padarinių. Nepateikus prašymo gali būti neįmanoma gauti naujo gyventojo statuso, kurį pareiškėjas priešingu atveju turėtų teisę įgyti.

18 straipsnio 1 dalies d punkte kompetentingoms institucijoms įtvirtintas draudimas automatiškai atmesti prašymus, pateiktus praleidus terminą, ir reikalaujama, kad jos tokius prašymus išnagrinėtų, jeigu termino nebuvo laikomasi dėl „pagrįstų priežasčių“. Tokie prašymai turėtų būti nagrinėjami pagal kitas 18 straipsnio 1 dalies nuostatas.

Sprendimą priimti prašymą, pateiktą praleidus terminą, (arba leisti jį pateikti) kompetentingos institucijos turėtų priimti įvertinusios visas termino nesilaikymo aplinkybes ir priežastis.

„Pagrįstų priežasčių“ kriterijus yra apsaugos nuostata, kuria sušvelninami rimti prašymo nepateikimo iki nurodyto termino pabaigos padariniai ir užtikrinama, kad dėl prašymų, pateiktų praleidus terminą, būtų priimami proporcingi sprendimai.

2.6.6. 18 straipsnio 1 dalies g punktas. Teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento išdavimo mokesčiai

Pagal Direktyvos 2004/38/EB 25 straipsnio 2 dalį už atitinkamo teisę gyventi šalyje patvirtinančio dokumento išdavimą gali būti imami mokesčiai.

Tai reiškia, kad tie mokesčiai negali viršyti mokesčių, kuriuos priimančioji valstybė už panašių dokumentų išdavimą taiko savo piliečiams.

2.6.7. 18 straipsnio 1 dalies h punktas. Teisę nuolat gyventi šalyje patvirtinančio dokumento turėjimas

18 straipsnio 1 dalies h punktas taikomas tik tuo atveju, kai pareiškėjas turi galiojantį teisę nuolat gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą, o ne tada, kai jis turi nuolatinio gyventojo statusą, tačiau neturi atitinkamo dokumento. Asmenys, turintys nuolatinio gyventojo statusą, tačiau neturintys teisę nuolat gyventi šalyje patvirtinančio dokumento, turės pateikti prašymus įprasta tvarka pagal 18 straipsnio 1 dalį.

Teisę nuolat gyventi šalyje patvirtinantis dokumentas reiškia pagal Direktyvą 2004/38/EB išduodamus dokumentus ir bet kuriuos panašius šalies vidaus imigracijos dokumentus, pavyzdžiui, Jungtinės Karalystės išduotą neriboto galiojimo leidimą gyventi šalyje.

2.6.8. 18 straipsnio 1 dalies i punktas. Nacionalinės tapatybės kortelės

ES piliečiai ir Jungtinės Karalystės piliečiai, siekiantys įrodyti savo pilietybę ir tapatybę, gali ją įrodyti pateikdami galiojančias tapatybės korteles, net jeigu tokios tapatybės kortelės nebepripažįstamos kaip kelionės dokumentai pagal Susitarimo 14 straipsnio 1 dalį.

Kaip ir Direktyvoje 2004/38/EB, 18 straipsnio 1 dalies i punkte keliamas vienintelis reikalavimas – kad kelionės dokumentas galiotų. Negali būti taikoma jokių kitų nacionalinės teisės sąlygų (pavyzdžiui, sąlygos, kad kelionės dokumentas privalo galioti tam tikrą laiką ateityje).

2.6.9. 18 straipsnio 1 dalies j punktas. Patvirtinamųjų dokumentų kopijos

18 straipsnio 1 dalies j punktas nedraudžia nacionalinės valdžios institucijoms objektyviai pagrįstais konkrečiais atvejais reikalauti, kad būtų pateikiami tam tikrų patvirtinamųjų dokumentų originalai, kai kyla „pagrįstų abejonių dėl [jų] autentiškumo“.

2.6.10. 18 straipsnio 1 dalies k–m punktai. Patvirtinamųjų dokumentų sąrašas

Direktyvos 2004/38/EB 8 straipsnio 3 ir 5 dalyse ir 10 straipsnio 2 dalyje numatytas baigtinis patvirtinamųjų dokumentų sąrašas (taip pat žr. Direktyvos 2004/38/EB 14 konstatuojamąją dalį) – priimančioji valstybė narė gali reikalauti, kad ES piliečiai ir jų šeimos nariai šiuos dokumentus pateiktų kartu su prašymais pagal Direktyvos 2004/38/EB 8 straipsnio 2 dalį išduoti registracijos sertifikatą arba pagal Direktyvos 2004/38/EB 10 straipsnio 1 dalį išduoti leidimo gyventi šalyje kortelę.

Tačiau Direktyvoje 2004/38/EB nenustatyta tokio baigtinio patvirtinamųjų dokumentų sąrašo visiems galimiems atvejams (pavyzdžiui, dėl teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų, išduodamų darbuotojo statusą išlaikantiems darbuotojams arba teisę gyventi šalyje išlaikantiems šeimos nariams pagal Direktyvos 2004/38/EB 12 arba 13 straipsnį) arba dėl kitų teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų, išduodamų pagal Direktyvą 2004/38/EB (pagal Direktyvos 2004/38/EB 19 straipsnio 1 dalį išduodamo dokumento, kuriuo patvirtinamas nuolatinis gyvenimas šalyje, arba pagal Direktyvos 2004/38/EB 20 straipsnį išduodamos leidimo nuolat gyventi šalyje kortelės).

Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies k–n punktuose atkartojamos Direktyvos 2004/38/EB nuostatos dėl patvirtinamųjų dokumentų. Tais atvejais, kai Direktyvoje 2004/38/EB numatytas baigtinis patvirtinamųjų dokumentų sąrašas, toks sąrašas numatytas ir Susitarime.

Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies k punktas taikomas teisės turėtojams, pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu gyvenantiems priimančiojoje valstybėje. Jis grindžiamas Direktyvos 2004/38/EB 8 straipsnio 3 dalimi.

Kalbant apie Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies k punkto iii papunktį, formuluotė „įstaiga, akredituota ar finansuojama priimančiosios valstybės“ atitinka Direktyvos 2004/38/EB 7 straipsnio 1 dalies c punkto pirmą įtrauką.

Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies l punktas taikomas teisės turėtojų šeimos nariams (įskaitant „išplėstinės“ šeimos narius), kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu jau gyveno priimančiojoje valstybėje. Jis grindžiamas Direktyvos 2004/38/EB 8 straipsnio 5 dalimi ir 10 straipsnio 2 dalimi ir yra pritaikytas prie aplinkybės, kad atitinkami šeimos nariai jau gyvena priimančiojoje valstybėje ir neatvyksta į ją iš užsienio.

Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies m punktas taikomas teisės turėtojų šeimos nariams, kurie pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu negyveno priimančiojoje valstybėje. Jis grindžiamas Direktyvos 2004/38/EB 8 straipsnio 5 dalimi ir 10 straipsnio 2 dalimi.

Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies n punktas yra universali nuostata, apimanti visus atvejus, kuriais netaikomi 1 dalies k–m punktai. Jis grindžiamas Direktyvoje 2004/38/EB įtvirtintu principu, kad reikėtų vengti administracinės praktikos, kuri būtų nepagrįsta kliūtis naudotis teise gyventi šalyje. Naudos gavėjų gali būti prašoma tik pateikti įrodymų, kad jie atitinka sąlygas, įskaitant gyvenimo šalyje įrodymus, tačiau nieko daugiau.

Pavyzdžiui, pasibaigus pereinamajam laikotarpiui dviem teisės turėtojams gimę vaikai turi tik įrodyti, kad jie yra teisės turėtojų vaikai. Atitinkamai kiekvienas iš jų turės kartu su savo prašymu pateikti šiuos dokumentus:

— galiojantį pasą (arba tapatybės kortelę, jeigu jie yra ES piliečiai) savo tapatybei įrodyti,

— šeiminių ryšių su savo tėvais įrodymą (pavyzdžiui, gimimo liudijimą) savo šeiminiams ryšiams su savo teisių šaltiniu įrodyti,

— įrodymą, kad jų tėvai yra teisės turėtojai (pavyzdžiui, pagal Susitarimą išduotus jų teisę gyventi šalyje patvirtinančius dokumentus), taip įrodant, kad jų teisių šaltinis yra du teisės turėtojai, ir

— [jeigu prašymo pateikimo metu jie yra vyresni negu 21 metų,] įrodymą, kad jie yra teisės turėtojų išlaikytiniai.

Pareiškėjai turi teisę pasirinkti, kurį patvirtinamąjį dokumentą pateikti – priimančioji valstybė negali jų įpareigoti pateikti konkrečius dokumentus ir atsisakyti priimti prašymus, su kuriais pateikti kiti patvirtinamieji dokumentai.

2.6.11. 18 straipsnio 1 dalies o punktas. Pagalba pareiškėjams

Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies o punktu užtikrinama, kad kompetentingos institucijos padėtų pareiškėjams sutvarkyti prašymą ir reikalaujamus dokumentus. Pareiškėjams turi būti suteikiama galimybė pateikti papildomų įrodymų ir savo prašymuose ištaisyti trūkumus, klaidas ar papildyti neišsamus duomenis (pavyzdžiui, jeigu nebuvo įrodyta tapatybė arba, kai teikiant prašymą reikalaujama sumokėti mokestį, atitinkamas mokestis nebuvo sumokėtas). Tais atvejais, kai taikoma konstitutyvioji gyvenimo šalyje sistema, tai yra svarbi apsaugos nuostata, nes priešingu atveju pasibaigus pereinamajam laikotarpiui pareiškėjams nebus leidžiama dar kartą teikti prašymą pagal Susitarimą.

Taikydama 1 dalies o punktą, priimančioji valstybė turėtų atkreipti ypatingą dėmesį į pažeidžiamus piliečius (pavyzdžiui, pagyvenusius, skaitmeninėmis technologijomis nesinaudojančius ar globojamus/globos įstaigose gyvenančius asmenis).

2.6.12. 18 straipsnio 1 dalies p punktas. Informacijos apie teistumą patikrinimai

18 straipsnio 1 dalies p punkte naują konstitutyviąją sistemą taikančiai priimančiajai valstybei leidžiama atlikti sistemingus informacijos apie teistumą patikrinimus.

Atsižvelgiant į unikalias Susitarimo aplinkybes nustatyta, kad tokie sistemingi patikrinimai yra priimtini.

Gali būti reikalaujama, kad pareiškėjai deklaruotų turimą ankstesnį teistumą, kuris prašymo pateikimo momentu pagal valstybės, kurioje priimtas apkaltinamasis nuosprendis, teisę nurodytas jų informacijos apie teistumą pažymoje. Toje deklaracijoje neturėtų būti nurodomas išnykęs teistumas. Valstybė, kurioje priimtas apkaltinamasis nuosprendis, gali būti bet kuri pasaulio valstybė.

Pateikus melagingą deklaraciją Susitarime nurodytos teisės pačios savaime neišnyksta, tačiau gali kilti padarinių pagal viešosios tvarkos arba sukčiavimo užkardymo taisykles. Įrodinėjimo pareiga tokiais atvejais tenka nacionalinės valdžios institucijoms. Priimančioji valstybė taip pat gali priimti nuostatas dėl proporcingų sankcijų, taikomų už melagingas deklaracijas.

18 straipsnio 1 dalies p punktas priimančiajai valstybei neužkerta kelio tikrinti savo nuosprendžių registro duomenų bazių, net ir sistemingai.

Gali būti prašoma atlikti patikrinimus kitų valstybių nuosprendžių registro duomenų bazėse, tačiau tik tuo atveju, jeigu laikoma, kad tai būtina ir atitinka Direktyvos 2004/38/EB 27 straipsnio 3 dalyje nustatytą tvarką, pagal kurią reikalaujama, kad tokios užklausos nebūtų teikiamos nuolat.

Teistumo tikrinimas ir saugumo patikros pagal 18 straipsnio 1 dalies p punktą atitinka patikrinimus dėl valstybės politikos ar visuomenės saugumo priežasčių, numatytus Direktyvos 2004/38/EB VI skyriuje teisių apribojimo pagal Susitarimo 20 straipsnio 1 dalį tikslais.

Bet kurios ribojamosios priemonės, kurių imamasi remiantis 18 straipsnio 1 dalies p punkte nurodytais teistumo tikrinimais ir saugumo patikromis, turi atitikti Susitarimo 18 straipsnio 1 dalies r punkte ir 20 bei 21 straipsniuose nustatytas taisykles.

2.6.13. 18 straipsnio 1 dalies q punktas. Įrašas naujame teisę gyventi šalyje patvirtinančiame dokumente

Vienintelis Susitarime numatytas formato reikalavimas – naujame teisę gyventi šalyje patvirtinančiame dokumente turi būti įrašyta, kad teisinis dokumento turėtojo teisių pagrindas yra Susitarimas.

2.6.14. 18 straipsnio 1 dalies r punktas. Teisių gynimo tvarka

18 straipsnio 1 dalies r punkte užtikrinama, kad atitinkamas asmuo galėtų ginčyti sprendimą, priimtą dėl prašymo suteikti naują gyventojo statusą pagal 18 straipsnio 1 dalies a punktą, naudodamasis teisių gynimo procedūromis, pagal kurias būtų patikrinamas ir sprendimo teisėtumas, ir faktai bei aplinkybės, kuriais remiantis jis buvo priimtas.

2.6.15. 18 straipsnio 2 dalis. Preziumuojamos gyvenimo šalyje teisės

Nedarant poveikio Susitarimo 20 straipsnyje nustatytiems apribojimams, priimančiosios valstybės valdžios institucijos ar priimančiosios valstybės ekonominės ar neekonominės veiklos vykdytojai iki 18 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyto prašymo suteikti naują gyventojo statusą pateikimo termino pabaigos negali taikyti jokių ribojamųjų priemonių.

2.6.16. 18 straipsnio 3 dalis. Preziumuojama teisė gyventi šalyje, kol bus priimtas galutinis sprendimas

Nedarant poveikio Susitarimo 20 straipsnyje nustatytiems apribojimams, priimančiosios valstybės valdžios institucijos ar priimančiosios valstybės ekonominės ar neekonominės veiklos vykdytojai iki galutinio sprendimo dėl prašymo suteikti naują gyventojo statusą priėmimo pagal 18 straipsnio 1 dalies a punktą negali taikyti jokių ribojamųjų priemonių.

Šia apsaugos nuostata užtikrinama, kad pareiškėjo statusas būtų apsaugotas, kol:

a) nacionalinės valdžios institucijos priims sprendimą dėl prašymo (apsaugos nuo administracinio vilkinimo nuostata);

b) nacionaliniai teismai priims sprendimą dėl apeliacinio skundo (apsaugos nuo klaidingų sprendimų ir teisminio vilkinimo nuostata).

2.6.17. 18 straipsnio 4 dalis. Deklaratyvioji sistema

Susitarimo 18 straipsnio 4 dalis yra analogiška Direktyvos 2004/38/EB 25 straipsnio 1 daliai, nes ja priimančiosioms valstybėms leidžiama toliau taikyti deklaratyviąją sistemą, t. y. nenustatyti, kad naujas teisę gyventi šalyje patvirtinantis dokumentas būtų teisėto gyvenimo priimančiojoje valstybėje sąlyga.

Jeigu priimančioji valstybė nusprendžia taip pasielgti, taikomos Direktyvoje 2004/38/EB išdėstytos taisyklės, pavyzdžiui, dėl terminų, mokesčių, patvirtinamųjų dokumentų ir išduotinų teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų.

Asmenys, atitinkantys reikalavimus naujam gyventojo statusui gauti, turėtų turėti teisę pateikę prašymą gauti teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą (jis gali būti skaitmeninis), kuriame būtų įrašyta, kad jis yra išduotas pagal Susitarimą.

2.7. 19 straipsnis. Teisę gyventi šalyje patvirtinančių dokumentų išdavimas pereinamuoju laikotarpiu

2.7.1. 19 straipsnio 1 dalis. Prašymai pereinamuoju laikotarpiu

Iš Susitarimo 127 straipsnio darytina išvada, kad Sąjungos laisvo judėjimo taisyklės toliau taikomos iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.

Tačiau prašymus išduoti naują konstitutyviąją teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą pagal 18 straipsnio 1 dalį ir išduoti deklaratyviąją teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą pagal 18 straipsnio 4 dalį galima pateikti jau pereinamuoju laikotarpiu (Susitarimo 19 ir 185 straipsniai).

Sprendimas taikyti tokią savanoriško prašymo suteikti naują gyventojo statusą sistemą pagal 18 straipsnio 1 dalį neturi poveikio Sąjungos laisvo judėjimo taisyklių taikymui.

Pereinamuoju laikotarpiu pateiktas prašymas suteikti naują gyventojo statusą pagal Susitarimo 18 straipsnio 1 dalį neužkerta kelio pareiškėjams tuo pačiu metu pateikti prašymą išduoti teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą pagal Direktyvą 2004/38/EB.

Analogiškai, sprendimas taikyti savanorišką sistemą neatleidžia priimančiosios valstybės nuo pareigų pagal Sąjungos laisvo judėjimo taisykles, pavyzdžiui, pareigos priimti sprendimus dėl nebaigtų nagrinėti prašymų arba išnagrinėti naujus prašymus.

2.7.1.1. Toliau turima ES Teisingumo Teismo kompetencija

Pagal Susitarimo 158 straipsnio 1 dalį aštuonerių metų laikotarpis, per kurį Jungtinės Karalystės teismai gali prašyti ES Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą, susijusį su sprendimu dėl prašymo, pateikto pagal 18 straipsnio 1 arba 4 dalis ir pagal 19 straipsnį, pradedamas skaičiuoti nuo dienos, nuo kurios taikomas 19 straipsnis (t. y. 2020 m. vasario 1 d.).

Nors administracinė prašymo pateikimo procedūra pagal 18 straipsnį gali būti paankstinta ir tapti taikytina, kitos Susitarimo nuostatos, nuo kurių priklauso administracinė prašymo pateikimo procedūra (pavyzdžiui, susijusios su 9–11 straipsnių subjektine ir teritorine taikymo sritimi) arba kurios dėl šios procedūros tampa taikytinos arba pradeda veikti (pavyzdžiui, visos procesinės apsaugos nuo ribojamųjų sprendimų ar naujo gyventojo statuso išlaikymo sąlygų priemonės), dar negalioja.

Dėl to reikalingos tam tikros korekcijos, be kurių 19 straipsnis netektų naudingo poveikio. Atliekant šias korekcijas gali prireikti, kad priimančiosios valstybės, pasirenkančios taikyti savanorišką sistemą pagal 19 straipsnį, šalies vidaus teisės aktuose tiksliai atkartotų visas reikalingas, bet dar netaikytinas Susitarimo antros dalies nuostatas, kad jos turėtų poveikį savanoriškos sistemos taikymui.

Susitarimo 131 straipsniu užtikrinama, kad pereinamuoju laikotarpiu Sąjungos institucijos išlaikytų joms pagal Sąjungos teisę Jungtinės Karalystės atžvilgiu suteiktus įgaliojimus, susijusius su 19 straipsnio aiškinimu ir taikymu. ES Teisingumo Teismas taip pat išlaikys visą savo jurisdikciją.

2.7.2. 19 straipsnio 2 dalis. Prašymo patenkinimo ar atmetimo poveikis

Gali būti pageidautina, kad pareiškėjai pateiktų prašymą pagal savanorišką konstitutyviąją sistemą ir taip kuo greičiau įgytų teisinį tikrumą dėl savo statuso, nepaisant atidėto sprendimo įsigaliojimo (nes pagal 19 straipsnio 3 dalį palankaus sprendimo negalima atšaukti nepasibaigus pereinamajam laikotarpiui).

Iš 19 straipsnio 2 dalies darytina išvada, kad 18 straipsnio 1 dalyje nustatyta tvarka pagal konstitutyviąją sistemą priimti tiek teigiami, tiek neigiami sprendimai poveikį turės tik pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, t. y. tokie sprendimai galios, tačiau jų teisinis poveikis bus atidėtas, nes pareiškėjai lygiagrečiai naudosis laisvo judėjimo teisėmis.

Analogiškai, 18 straipsnio 1 dalyje nustatyta tvarka atmestas prašymas gali būti įspėjimas pareiškėjui, kad galbūt reikalingi tam tikri pokyčiai, kad jis atitiktų naują gyventojo statusą, – tokius pokyčius galima įgyvendinti iki pereinamojo laikotarpio pabaigos ir asmuo gali dar kartą pateikti prašymą, kaip nustatyta 19 straipsnio 4 dalyje.

Pagal 18 straipsnio 4 dalį išduotas teisę gyventi šalyje patvirtinantis dokumentas iš karto įsigalioja ir tampa taikytinas (galiausiai jis turi tik deklaratyvųjį poveikį). Jis neturi poveikio lygiagrečioms pareiškėjų laisvo judėjimo teisėms. Analogiškai, nors sprendimas atmesti prašymą pagal savanorišką deklaratyviąją sistemą įsigalioja iš karto, jis neturi poveikio lygiagrečioms pareiškėjų Sąjungos laisvo judėjimo teisėms.

2.7.3. 19 straipsnio 3 dalis. Draudimas pereinamuoju laikotarpiu atšaukti suteiktą gyventojo statusą

Pagal 19 straipsnio 3 dalį priimančiajai valstybei draudžiama atšaukti gyventojo statusą, kurį iki pereinamojo laikotarpio pabaigos ji suteikė pagal savanorišką konstitutyviąją sistemą. Ji tai gali padaryti tik remdamasi valstybinės politikos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos priežastimis, arba dėl piktnaudžiavimo ar sukčiavimo, kaip numatyta lygiagrečiai taikomose Direktyvos 2004/38/EB taisyklėse.

Šia nuostata siekiama pareiškėjus patikinti, kad nėra rizikos prašymą teikti ankstyvu pereinamojo laikotarpio metu, nes patenkinto prašymo negalima peržiūrėti remiantis administracinėmis priežastimis (t. y. susijusiomis su teisės gyventi šalyje sąlygomis).

Taikant 18 straipsnio 4 dalyje numatytą sistemą (deklaratyviąją sistemą), nacionalinės valdžios institucijos išlaiko teisę panaikinti išduotus teisę gyventi šalyje patvirtinančius dokumentus arba atšaukti atitinkamą statusą, tačiau tai savaime neturi poveikio atitinkamo asmens teisei gyventi šalyje.

2.7.4. 19 straipsnio 4 dalis. Pakartotiniai prašymai

19 straipsnio 2 dalyje užtikrinama, kad pareiškėjai, kuriems iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pagal 18 straipsnio 1 dalį buvo atsisakyta suteikti naują gyventojo statusą, galėtų iki 18 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyto termino pabaigos vėl pateikti prašymą.

Teisei teikti pakartotinį prašymą pereinamuoju laikotarpiu taikomos 18 straipsnio 1 dalies r punkte nustatytos teisių gynimo procedūros.

2.7.5. 19 straipsnio 5 dalis. Teisių gynimas

Visi pareiškėjai gali naudotis visomis teisių gynimo priemonėmis, kaip nustatyta Direktyvos 2004/38/EB VI skyriuje.

2.8. 20 straipsnis. Teisės gyventi šalyje apribojimai

20 straipsnis taikomas visiems asmenims, besinaudojantiems savo teisėmis pagal antros dalies II antraštinę dalį, – tai reiškia, kad jis taip pat taikomas, pavyzdžiui, pasienio darbuotojams, šeimos nariams arba „išplėstinės“ šeimos nariams.

2.8.1. Kas yra elgesys?

20 straipsnio 1 ir 2 dalys taikomos priklausomai nuo atitinkamų asmenų elgesio. Susitarime taikoma elgesio sąvoka yra grindžiama Direktyvos 2004/38/EB VI skyriaus nuostatomis (daugiau informacijos žr. Komisijos gairių dėl geresnio Direktyvos 2004/38/EB perkėlimo ir taikymo (KOM(2009) 313 galutinis) 3.2 skirsnį).

2.8.2. Elgesys iki pereinamojo laikotarpio pabaigos ir elgesys pereinamajam laikotarpiui pasibaigus

20 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyti du skirtingi režimai, reglamentuojantys, kaip turi būti vertinamas elgesys, keliantis tikrą, esamą ir pakankamai didelę grėsmę valstybinei politikai ir visuomenės saugumui, priklausomai nuo to, ar elgesys pasireiškė iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, ar jam pasibaigus.

20 straipsnio 1 dalyje nustatyta aiški pareiga („elgesys vertinamas“) Direktyvos 2004/38/EB VI skyrių taikyti tam tikriems faktams, o pagal 20 straipsnio 2 dalį faktams, įvykusiems pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, leidžiama taikyti nacionalines imigracijos taisykles.

Taigi, 20 straipsnio 1 ir 2 dalyse siekiama iki pereinamojo laikotarpio pabaigos atliktus veiksmus atskirti nuo pasibaigus pereinamajam laikotarpiui atliktų veiksmų. Nacionalinės imigracijos taisyklės net ir iš dalies neturėtų būti taikomos Susitarimo 20 straipsnio 1 dalies reglamentuojamiems veiksmams. Tačiau bet koks sprendimas, kuriuo dėl elgesio, pasireiškiančio pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, ribojama teisė gyventi šalyje, turi būti priimamas pagal nacionalinės teisės aktus.

2.8.3. Tęstinis elgesys

Tam tikromis aplinkybėmis atitinkamiems asmenims gali būti būdingas tęstinis elgesys (t. y. elgesys, kurio pavieniai elementai atliekami turint vieną tikslą, juos sieja tas pats arba panašus veiksmų atlikimo būdas arba artimai sutampa veiksmų laikas ir objektas), prasidėjęs iki pereinamojo laikotarpio pabaigos ir besitęsiantis jam pasibaigus.

Kai daroma prielaida, kad elgesys yra tęstinis, nacionalinės valdžios institucijos, kurioms pavesta pasibaigus pereinamajam laikotarpiui nuspręsti, ar asmeniui galima taikyti ribojamąsias priemones, veikiausiai susidurs, inter alia, su šiais scenarijais:

a) atitinkamo asmens veiksmų, atliktų pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, visumos užtenka, kad būtų galima taikyti ribojamąją priemonę pagal nacionalines imigracijos taisykles – tuo atveju galima taikyti 20 straipsnio 2 dalimi grindžiamas priemones;

b) veiksmų, atliktų pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, visumos neužtenka, kad būtų galima taikyti priemones pagal nacionalines imigracijos taisykles – tuo atveju 20 straipsnio 2 dalimi grindžiamų priemonių taikyti negalima;

c) b punkte nurodytu atveju nacionalinės valdžios institucijos pagal 20 straipsnio 1 dalį vis tiek gali patikrinti, ar iki pereinamojo laikotarpio pabaigos atliktų veiksmų visuma būtų galima pateisinti apribojimus, grindžiamus valstybine politika ar visuomenės saugumu. Kadangi atliekant šį vertinimą turi būti nustatyta atitinkamo asmens asmeninio elgesio keliama grėsmė, taip pat galima atsižvelgti į veiksmus, atliktus pasibaigus pereinamajam laikotarpiui.

Prieš taikant kiekvieną ribojamąją priemonę, turi būti atidžiai įvertintos atitinkamo atvejo aplinkybės.

2.8.4. 20 straipsnio 3 ir 4 dalys. Piktnaudžiavimas teisėmis arba apgaule ar piktnaudžiaujant pateikti prašymai

Pagal 20 straipsnio 3 ir 4 dalis priimančiajai valstybei leidžiama iš savo teritorijos išsiųsti pareiškėjus, kurie piktnaudžiavo savo teisėmis arba apgaule siekė įgyti Susitarime numatytas teises.

Jie gali būti išsiųsti net ir tada, kai dar nėra priimtas galutinis teismo sprendimas dėl sprendimo atmesti tokį prašymą, kuris apskųstas naudojantis teisminėmis teisių gynimo priemonėmis, tačiau išsiuntimas turi atitikti Direktyvos 2004/38/EB 31 straipsnyje nustatytas sąlygas.

Tai reiškia, kad atitinkamų asmenų negalima išsiųsti iš priimančiosios valstybės, jeigu jie yra apskundę sprendimą dėl išsiuntimo ir paprašę taikyti laikinąją apsaugos priemonę – sustabdyti sprendimo dėl išsiuntimo vykdymą.

Faktiškai išsiųsti asmens negalima tol, kol bus priimtas sprendimas dėl nutarties taikyti laikinosios apsaugos priemonę, išskyrus bet kurį iš toliau nurodytų atvejų:

a) sprendimas dėl išsiuntimo yra grindžiamas ankstesniu teismo sprendimu;

b) atitinkamiems asmenims jau buvo anksčiau suteikta teisė į teisminę peržiūrą;

c) sprendimas dėl išsiuntimo grindžiamas būtinomis visuomenės apsaugos priežastimis pagal Direktyvos 2004/38/EB 28 straipsnio 3 dalį.

Kai šalies vidaus taisyklės numato, kad apskųsto sprendimo dėl išsiuntimo vykdymas ex lege sustabdomas, prašyti priimti nutartį dėl laikinosios apsaugos priemonės, kuria sustabdomas sprendimo dėl išsiuntimo vykdymas, nereikia.

Pagal Direktyvos 2004/38/EB 31 straipsnio 4 dalį priimančioji valstybė gali išsiųsti atitinkamą asmenį iš savo teritorijos dar nepasibaigus skundo nagrinėjimo procedūrai, tačiau negali uždrausti asmeniui gynybos argumentus pateikti asmeniškai, išskyrus atvejus, kai jo buvimas gali sukelti rimtų rūpesčių valstybinei politikai ar visuomenės saugumui.

2.9. 21 straipsnis. Garantijos ir apskundimo teisė

Ši nuostata taikoma visiems atvejams, kai gali būti ribojamos šiame Susitarime numatytos teisės gyventi šalyje arba atsisakoma jas suteikti.

Ja užtikrinama, kad Direktyvos 2004/38/EB VI skyriuje numatytos procesinės garantijos būtų visa apimtimi taikomos visais atvejais, t. y.:

a) piktnaudžiavimo ir apgaulės (Direktyvos 2004/38/EB 35 straipsnis);

b) priemonių, kurių imamasi remiantis valstybinės politikos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos priežastimis (Direktyvos 2004/38/EB VI skyrius) arba pagal nacionalinės teisės aktus, ir

c) priemonių, kurių imamasi remiantis visomis kitomis priežastimis (Direktyvos 2004/38/EB 15 straipsnis), t. y. be kita ko, tais atvejais, kai nepriimamas pateiktos formos prašymas išduoti teisę gyventi šalyje patvirtinantį dokumentą, kai prašymas atmetamas, nes pareiškėjas neatitinka su teise gyventi šalyje susijusių sąlygų arba priimami sprendimai remiantis tuo, kad atitinkamas asmuo nebeatitinka su teise gyventi šalyje susijusių sąlygų (pavyzdžiui, kai ekonomiškai neaktyvus ES pilietis tampa nepagrįsta našta priimančiosios valstybės socialinės paramos sistemai).

Šia nuostata taip pat užtikrinama, kad Direktyvos 2004/38/EB VI skyriuje numatytos materialinės teisės garantijos būtų visapusiškai taikomos sprendimams dėl ribojimo, priimtiems atsižvelgiant į elgesį, pasireiškusį iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.

Laikantis nusistovėjusios ES Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su bendraisiais ES teisės principais, pagal nacionalinės teisės aktus priimti ribojimo sprendimai neturi prieštarauti ir proporcingumo principui bei pagrindinėms teisėms, pavyzdžiui, teisei į šeimos gyvenimą.

2.10. 22 straipsnis. Susijusios teisės

Ši nuostata užtikrina šeimos narių teisės, neatsižvelgiant į pilietybę, įsidarbinti ar pradėti dirbti savarankiškai priimančiojoje valstybėje pagal Direktyvos 2004/38/EB 23 straipsnį, apsaugą.

Tai reiškia, kad apsauga pagal Susitarimą užtikrinama ir šeimos nariams, kurie iki pereinamojo laikotarpio pabaigos nebuvo darbuotojai, tačiau darbuotojais tapo vėliau, ir šeimos nariams, kurie jau buvo darbuotojai priimančiojoje valstybėje arba darbo valstybėje (pasienio darbuotojai).

2.11. 23 straipsnis. Vienodos sąlygos

Ši nuostata yra analogiška Direktyvos 2004/38/EB 24 straipsniui, kuriame numatyta speciali taisyklė dėl vienodų sąlygų, palyginti su Susitarimo 11 straipsniu.

Ta pati taisyklė taikoma ir „išplėstinės“ šeimos nariams, turintiems teisę (nuolat) gyventi priimančiojoje valstybėje. Jiems turi būti sudaromos tokios pačios sąlygos kaip priimančiosios valstybės piliečiams, o ne kaip priimančiosios valstybės piliečių šeimos nariams.

Taikomos tos pačios išimtys kaip ir pagal Direktyvos 2004/38/EB 24 straipsnio 2 dalį.

2 SKYRIUS. DARBUOTOJŲ IR SAVARANKIŠKAI DIRBANČIŲ ASMENŲ TEISĖS

2.12. 24 straipsnis. Darbuotojų teisės

2.12.1. 24 straipsnio 1 dalis. Teisės

Susitarimo 24 straipsnio 1 dalimi visos Sąjungos teise grindžiamos darbuotojų teisės suteikiamos Susitarimo naudos gavėjams, kurie yra darbuotojai, taip pat ir tiems, kurių statusas pasibaigus pereinamajam laikotarpiui pasikeičia į darbuotojo (taip pat žr. Susitarimo 17 straipsnio 1 dalį ir 22 straipsnį). Kitoms Susitarimo naudos gavėjų kategorijoms šis straipsnis netaikomas.

2.12.1.1. Apribojimai

Taikomi tie patys apribojimai, grindžiami valstybinės politikos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos priežastimis, kaip nustatyta SESV 45 straipsnio 3 dalyje.

Susitarimas pagal SESV 45 straipsnio 4 dalį netaikomas darbui valstybės tarnyboje. Atitinkamai priimančioji valstybė arba darbo valstybė gali nuspręsti galimybę užimti pareigas, kurias einant naudojamasi viešosios teisės įgaliojimais ir apsaugomi bendrieji valstybės interesai, suteikti tik savo piliečiams, jeigu šis apribojimas neprieštarauja SESV 45 straipsnio 4 dalį (Sprendimas Haralambidis, C-270/13).

2.12.1.2. 1 dalies a–h punktai. Nebaigtinis teisių sąrašas

Darbuotojai naudojasi visu iš SESV 45 straipsnio ir Reglamento (ES) Nr. 492/2011 kylančių teisių spektru. Susitarimo 24 straipsnio 1 dalyje nustatytų teisių taikymo sritis ir prasmė yra ta pati, kaip apibrėžta SESV 45 straipsnyje ir Reglamente (ES) Nr. 492/2011.

Susitarimo 24 straipsnio 1 dalyje išvardytos darbuotojų teisės nėra baigtinės, todėl būtų taikomos ir bet kurios kitos teisės, kurių taikymą ateityje savo praktikoje gali išplėsti ES Teisingumo Teismas, aiškindamas SESV 45 straipsnį (Jungtinės Karalystės atveju jos teisminės ir administracinės institucijos „deramai atsižvelgtų“ į atitinkamą ES Teisingumo Teismo praktiką, susiformavusią pasibaigus pereinamajam laikotarpiui). Tai reiškia, pavyzdžiui, kad pagal SESV 45 straipsnį taikomi ne tik 24 straipsnio 1 dalyje išdėstyti aspektai, bet darbuotojas išlaiko ir teisę pakeisti darbo vietą ir ieškoti naujos darbo vietos darbo valstybėje.

2.12.2. 24 straipsnio 2 dalis. Darbuotojo vaiko teisė baigti mokslą

Susitarimo 24 straipsnio 2 dalimi apsaugoma darbuotojų vaikų teisė užbaigti mokslą priimančiojoje valstybėje. Taigi, vaikas, kurio vienas iš tėvų ES arba Jungtinės Karalystės pilietis dirbo priimančiojoje valstybėje kaip Susitarimo dėl išstojimo naudos gavėjas, gali toliau gyventi priimančiojoje valstybėje ir ten baigti mokslą, net ir po to, kai minėtas vienas iš tėvų nustojo teisėtai gyventi priimančiojoje valstybėje (t. y. išvyko iš priimančiosios valstybės, mirė arba nebeatitinka teisėto gyvenimo šalyje sąlygų, žr., pavyzdžiui, Sprendimą Ibrahim, C-310/08, ir Sprendimą Teixeira, C-480/08. Atitinkamas vaikas taip pat turi teisę, kad jį lydėtų pagrindinis prižiūrintis asmuo, kol vaikas yra nepilnametis arba net ir vaikui sulaukus pilnametystės, jeigu pagrindinio prižiūrinčio asmens buvimas ir priežiūra reikalingi, kad jis baigtų mokslą.

2.12.3. 24 straipsnio 3 dalis. Pasienio darbuotojai

Pasienio darbuotojai gali toliau dirbti darbo valstybėje, jeigu jie joje dirbo iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.

Jeigu jie nustojo dirbti iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, jie gali išlaikyti darbuotojo statusą darbo valstybėje, jeigu atitinka bet kurią iš Direktyvos 2004/38/EB 7 straipsnio 3 dalies a, b, c arba d punktuose nurodytų aplinkybių, tačiau jie neprivalo apsigyventi darbo valstybėje. Taip pasienio darbuotojams sudaromos sąlygos naudotis Susitarimo 24 straipsnio 1 dalies a–h punktuose nustatytomis atitinkamomis teisėmis.

Pasienio darbuotojai išlaiko statusą darbo valstybėje, jeigu:

a) jie laikinai negali dirbti dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo;

b) jie yra tinkamai užregistruoti bedarbiai ne savo noru po to, kai išdirbo daugiau kaip vienus metus, ir yra užsiregistravę kaip ieškantys darbo atitinkamoje įdarbinimo tarnyboje;

c) jie yra tinkamai užregistruoti bedarbiai ne savo noru po to, kai pasibaigė trumpesnės negu vienų metų trukmės jų terminuota darbo sutartis arba per pirmuosius dvylika mėnesių jie ne savo noru tapo bedarbiais ir užsiregistravo kaip ieškantys darbo atitinkamoje įdarbinimo tarnyboje (šiuo atveju darbuotojo statusas išlaikomas ne mažiau kaip šešis mėnesius), arba

d) jie mokosi profesijos (asmenų, kurie bedarbiais tapo savo noru, mokymas turi būti susijęs su ankstesniu jų darbu).

Pagal ES Teisingumo Teismo praktiką (Sprendimą Saint Prix, C-507/12) aplinkybių, kuriomis galima išlaikyti darbuotojo statusą, sąrašas nėra baigtinis.

2.13. 25 straipsnis. Savarankiškai dirbančių asmenų teisės

2.13.1. 25 straipsnio 1 dalis. Teisės

25 straipsnio 1 dalyje nurodytos teisės suteikiamos visiems Susitarimo naudos gavėjams, kurie yra savarankiškai dirbantys asmenys – ne tik tiems, kurie yra savarankiškai dirbantys asmenys pereinamojo laikotarpio pabaigoje, bet ir tiems asmenims, kurių statusas pasikeičia (taip pat žr. 17 straipsnio 1 dalį, kurioje numatyta teisė tapti savarankiškai dirbančiu asmeniu).

Pagal ES Teisingumo Teismo praktiką (pavyzdžiui, Sprendimą Komisija/Italija, C-63/86) savarankiškai dirbantys asmenys, kuriems taikomas SESV 49 straipsnis, gali naudotis pagal analogiją taikomomis Reglamente (ES) Nr. 492/2011 numatytomis teisėmis. Tai reiškia, pavyzdžiui, kad Susitarimo 24 straipsnio 1 dalies d punktas negali būti taikomas atleidimui iš darbo, nes savarankiškai dirbantis asmuo pagal apibrėžtį nėra pavaldus darbdaviui ir negali būti atleistas iš darbo.

Susitarimo 25 straipsnio 1 dalyje nurodytos teisės taip pat yra suteikiamos savarankiškai dirbantiems pasienio darbuotojams. Skiriamos šios kategorijos: i) asmuo, kuris gyvena A valstybėje ir vykdo savarankiškai dirbančio asmens veiklą B valstybėje; ii) asmuo, kuris gyvena A valstybėje ir vykdo savarankiškai dirbančio asmens veiklą A valstybėje, tačiau taip pat teikia paslaugas B ir C valstybėse – arba teikia atsitiktines paslaugas, arba vykdo veiklą antrinio įsisteigimo pagrindu. Pirmoji kategorija atitinka savarankiškai dirbančio pasienio darbuotojo apibrėžtį, o antroji – neatitinka.

Šiuo klausimu pažymėtina, kad biuro įsteigimas ne savo gyvenamosios vietos valstybėje, siekiant toje valstybėje teikti paslaugas, nebūtinai reiškia įsisteigimą valstybėje, kurioje tos paslaugos teikiamos. Vis tiek gali būti laikoma, kad atitinkamai veiklai taikomos ne įsisteigimo, o laisvės teikti paslaugas taisyklės. Todėl darbo valstybėje biurą turintis asmuo ne visada bus laikomas savarankiškai dirbančiu pasienio darbuotoju (1).

Susitarimo 4 straipsnio 4 dalyje užtikrinama, kad savarankiškai dirbančio asmens sąvoka būtų aiškinama taip pat, kaip ES Teisingumo Teismas atitinkamoje praktikoje aiškino SESV 49 straipsnį.

2.13.1.1. Apribojimai

Susitarimo 25 straipsnio 1 dalyje nurodytoms teisėms taikomi tie patys apribojimai, kaip ir SESV 51 ir 52 straipsniuose nustatyti apribojimai.

Atitinkamai šios teisės gali būti ribojamos dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar jos sveikatos (SESV 52 straipsnis), o darbo valstybė savarankiškai dirbančius asmenis gali diskriminuoti dėl veiklos, net ir laikinai susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu (SESV 51 straipsnis).

2.13.1.2. 25 straipsnio 1 dalies a punktas. Teisės imtis savarankiškai dirbančio asmens veiklos ir ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones

Susitarimu saugoma teisė imtis savarankiškai dirbančio asmens veiklos ir ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones pagal SESV 49 straipsnį tomis pačiomis sąlygomis, kokias priimančioji valstybė yra nustačiusi savo piliečiams.

Tačiau neturėtų būti laikoma, kad šiuo Susitarimu Jungtinės Karalystės piliečiams suteikiama galimybė remiantis Sąjungos teise teikti paslaugas kitose ES valstybėse narėse ar jose įsisteigti.

2.13.1.3. 25 straipsnio 1 dalies b punktas. Nuoroda į nebaigtinį 24 straipsnio 1 dalyje nurodytų teisių sąrašą

Savarankiškai dirbantys asmenys naudojasi visu iš SESV 45 straipsnio ir Reglamento (ES) Nr. 492/2011 kylančių atitinkamų teisių spektru.

2.13.2. 25 straipsnio 2 dalis. Savarankiškai dirbančio asmens vaiko teisė baigti mokslą

25 straipsnio 2 dalimi apsaugomi vaikai, kurių vienas iš tėvų ES arba Jungtinės Karalystės pilietis buvo darbuotojas, tačiau nustojo teisėtai gyventi vaiko priimančiojoje valstybėje pagal Susitarimo 24 straipsnio 2 dalį, kiek pagal ES Teisingumo Teismo išaiškinimą (Sprendimas Czop ir Punakova, C-147/11) tai numatyta ES teisės aktuose.

2.13.3. 25 straipsnio 3 dalis. Savarankiškai dirbančių pasienio darbuotojų teisės ir tų teisių apribojimai

Savarankiškai dirbantys pasienio darbuotojai turi tas pačias teises kaip ir pagal darbo sutartį dirbantys pasienio darbuotojai pagal Susitarimo 24 straipsnio 3 dalį, su tomis pačiomis išlygomis dėl aktualumo, kaip aprašyta gairėse dėl 25 straipsnio 1 dalies (pavyzdžiui, dėl atleidimo iš darbo).

2.14. 26 straipsnis. Pasienio darbuotojo teises patvirtinančio dokumento išdavimas

26 straipsnyje nustatoma darbo valstybės pareiga Susitarimu reglamentuojamiems pasienio darbuotojams jų prašymu išduoti jų statusą patvirtinantį dokumentą. Kartu 26 straipsnyje taip pat nustatyta, kad darbo valstybei leidžiama reikalauti, kad pasienio darbuotojai, kuriems taikomas Susitarimas, pateiktų prašymą išduoti tokį dokumentą.

Kitaip nei pagal Susitarimo 18 straipsnio 1 dalį išduodamu teisę gyventi šalyje patvirtinančiu dokumentu, šiuo dokumentu naujas gyventojo statusas nesuteikiamas – juo pripažįstama jau galiojanti ir tebegaliojanti teisė vykdyti ekonominę veiklą darbo valstybėje.

Kadangi pasienio darbuotojai reguliariai išvyksta iš darbo valstybės ir į ją vėl atvyksta, būtina, kad jiems kuo greičiau būtų išduotas jų statusą patvirtinantis dokumentas ir kad jiems atitinkamai nebūtų užkertama kelio pasibaigus pereinamajam laikotarpiui įgyvendinti savo teises ir jie galėtų lengvai įrodyti tas teises (ypač susijusias su sienos kirtimu pagal Susitarimo 14 straipsnį).

Prašymo pateikimo dieną nedirbantys pasienio darbuotojai turi teisę prašyti, kad jiems būtų išduotas dokumentas, jeigu jie išlaiko darbuotojo statusą pagal Susitarimo 24 straipsnio 3 dalį arba 25 straipsnio 3 dalį (tose nuostatose savo ruožtu nukreipiama į Direktyvos 2004/38/EB 7 straipsnio 3 dalį).

3 skyrius. Profesinės kvalifikacijos

Susitarimo antros dalies II antraštinės dalies 3 skyriuje reglamentuojami į Susitarimo taikymo sritį patenkančių asmenų, kurie gavo profesinių kvalifikacijų pripažinimo priimančiojoje valstybėje arba atitinkamais atvejais darbo valstybėje patvirtinimą arba pereinamojo laikotarpio pasibaigimo momentu jų profesinių kvalifikacijų pripažinimo procedūros dar nėra baigtos.

Tiems asmenims Susitarimu garantuojama:

a) nacionalinių sprendimų, kuriais pripažįstamos jų Jungtinės Karalystės arba ES profesinės kvalifikacijos, galiojimas ir veiksmingumas (sprendimų tęstinumas), ir

b) atitinkama jų teisė toliau verstis atitinkama profesija ir toliau vykdyti atitinkamą veiklą jų priimančiojoje valstybėje arba darbo valstybėje (pasienio darbuotojams).

Kita vertus, šiame skyriuje Jungtinės Karalystės piliečiams, patenkantiems į subjektinę Susitarimo taikymo sritį, negarantuojama ir nesuteikiama jokia vidaus rinkos teisė, susijusi su paslaugų teikimu į kitas ES valstybes nares nei jų priimančioji valstybė arba, atitinkamais atvejais, darbo valstybė.

Jungtinės Karalystės piliečiams, patenkantiems į subjektinę Susitarimo taikymo sritį, Susitarimu negarantuojama teisė remtis Sąjungos teise siekiant gauti papildomus savo profesinių kvalifikacijų pripažinimo patvirtinimus pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, nesvarbu, ar priimančiojoje valstybėje, darbo valstybėje ar bet kurioje kitoje ES valstybėje narėje.

Susitarimas nereglamentuoja, kaip bus vertinamos profesinės kvalifikacijos, kurios iki pereinamojo laikotarpio pabaigos buvo gautos Jungtinėje Karalystėje arba ES, tačiau kita šalis iki to dienos jų nebuvo pripažinusi ir nebuvo pradėta jų pripažinimo procedūra.

2.15. 27 straipsnis. Pripažįstamos profesinės kvalifikacijos

2.15.1. Bendrosios taisyklės

27 straipsnyje nurodomi pagal Susitarimą toliau galiojantys pripažinimo sprendimai, valstybės, kuriose šie sprendimai toliau galioja (priimančioji valstybė arba darbo valstybė), sprendimų tęstinumu besinaudojantys asmenys (asmenys, kuriems taikomas Susitarimas) ir sprendimų tęstinumo pasekmės atitinkamose valstybėse.

Kokių sprendimų tęstinumas užtikrinamas?

Iš esmės Susitarimo 27 straipsnis taikomas pripažinimo sprendimams, kurie buvo priimti pagal keturis konkrečius ES teisės aktus, t. y. Profesinių kvalifikacijų pripažinimo direktyvą (Direktyvą 2005/36/EB), Advokatų įsisteigimo direktyvą (Direktyvą 98/5/EB), Teisės aktų nustatyto audito direktyvą (Direktyvą 2006/43/EB) ir Toksiškų produktų direktyvą (Direktyvą 74/556/EEB).

2.15.2. 27 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalis. Pripažinimas pagal Profesinių kvalifikacijų direktyvą

Susitarimas įsisteigimo tikslais reglamentuoja visus tris Direktyvos 2005/36/EB III antraštinėje dalyje numatytus pripažinimo tipus:

a) pripažinimą pagal bendrąją sistemą (Direktyvos 2005/36/EB 10 straipsnis ir tolesni straipsniai);

b) pripažinimą remiantis profesine patirtimi (Direktyvos 2005/36/EB 16 straipsnis ir tolesni straipsniai) ir

c) pripažinimą remiantis būtiniausių rengimo reikalavimų derinimu (Direktyvos 2005/36/EB 21 straipsnis ir tolesni straipsniai).

Šis pripažinimas – tai:

— Pagal Susitarimo 27 straipsnio 2 dalies a punktą: trečiųjų šalių išduotų profesinių kvalifikacijų, kurioms taikyta Direktyvos 2005/36/EB 3 straipsnio 3 dalis, pripažinimas. Tai yra atvejai, kai ES valstybė narė arba Jungtinė Karalystė pripažįsta trečiosios šalies profesines kvalifikacijas, kurios anksčiau jau buvo pripažintos kitoje ES valstybėje narėje arba Jungtinėje Karalystėje pagal Direktyvos 2005/36/EB 2 straipsnio 2 dalį ir prilygintos šalies vidaus (ES arba Jungtinės Karalystės) kvalifikacijoms, nes jos turėtojas po pirmo pripažinimo ES valstybėje narėje arba Jungtinėje Karalystėje įgijo trejų metų profesinę patirtį versdamasis atitinkama profesija valstybėje (ES valstybėje narėje arba Jungtinėje Karalystėje), kuri pirmoji tas kvalifikacijas pripažino. Todėl Susitarimas reglamentuoja ne pirmą trečiųjų šalių kvalifikacijų pripažinimą ES valstybėje narėje arba Jungtinėje Karalystėje, o tik vėlesnius pripažinimo atvejus ir tik tiek, kiek yra tenkinamos Direktyvos 2005/36/EB 3 straipsnio 3 dalyje numatytos sąlygos.

— Pagal 27 straipsnio 2 dalies b punktą: pagal Direktyvos 2005/36/EB 4f straipsnį priimti sprendimai, kuriais suteikiama teisė iš dalies užsiimti profesine veikla.

— Pagal 27 straipsnio 2 dalies c punktą: pripažinimo įsisteigimo tikslais sprendimai, priimti atliekant Europos profesinės kortelės elektroninę procedūrą. Europos profesinės kortelės pripažinimo procedūros šiuo metu taikomos bendrosios priežiūros slaugytojams, farmacininkams, fizioterapeutams, kalnų gidams ir nekilnojamojo turto agentams. Pažymėtina, kad Susitarimu užtikrinamas tik nuolatinis paties pripažinimo sprendimo galiojimas ir poveikis; juo neužtikrinama nuolatinė prieiga prie atitinkamų valdžios institucijų ir specialistų pagrindinio elektroninio tinklo (Vidaus rinkos informacinės sistemos (IMI) Europos profesinės kortelės modulio) (žr. Susitarimo 8 ir 29 straipsnius). Tačiau prieiga prie Europos profesinės kortelės internetinės sąsajos informaciniais tikslais specialistai galės naudotis netrukdomai.

Ypatingas Susitarimu įtvirtintas pripažinimo sprendimų, kuriems taikoma Direktyva 2005/36/EB, tęstinumo poveikis yra tas, kad visi kalbos žinių reikalavimai ir (arba) sveikatos draudimo fondų patvirtinimas, kurio gali pareikalauti priimančioji valstybė, ir toliau bus vertinami atsižvelgiant į atitinkamas Direktyvos 2005/36/EB, t. y. jos 53 ir 55 straipsnių, nuostatas.

2.15.3. 27 straipsnio 1 dalies b punktas. Pripažinimas pagal Advokatų įsisteigimo direktyvą

Susitarimu užtikrinamas į jo taikymo sritį patenkantiems asmenims priimtų sprendimų, pagal kuriuos ES arba Jungtinės Karalystės advokatai įgijo teisę verstis advokato profesija priimančiojoje valstybėje arba darbo valstybėje pagal Direktyvos 98/5/EB 10 straipsnio 1 ir 3 dalis (pagal jas sudaromos palankesnės galimybės nuolat verstis advokato profesija kitoje valstybėje narėje, negu ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija) tęstinumas.

Tęstinumo poveikis ES piliečių ir Jungtinės Karalystės piliečių atžvilgiu yra tas, kad atsisakoma bet kokio vietos pilietybės reikalavimo, kuriuo gali būti ribojama galimybė verstis advokato profesija priimančiojoje valstybėje ar darbo valstybėje.

Tęstinumo poveikis galioja tik priimančiojoje valstybėje ar darbo valstybėje.

Taigi, kiek tai susiję su Jungtinės Karalystės advokatais, Susitarimu nenumatyta, kad Jungtinės Karalystės piliečiams, kurie gali būti pasinaudoję šiomis nuostatomis bet kurioje ES valstybėje narėje, dvi aktualios Sąjungos teisės direktyvos, t. y. Direktyva 77/246/EEB ir Direktyva 98/5/EB, būtų taikomos už atitinkamos priimančiosios valstybės ar darbo valstybės ribų.

2.15.4. 27 straipsnio 1 dalies c punktas. Pripažinimas pagal Teisės aktų nustatyto audito direktyvą

Kalbant apie asmenis, patenkančius į subjektinę Susitarimo taikymo sritį, teisės aktų nustatytą auditą atliekančių auditorių, kurių kvalifikacija iš pradžių buvo patvirtinta ES arba Jungtinėje Karalystėje pagal Direktyvos 2006/43/EB 14 straipsnį, kvalifikacijos patvirtinimas priimančiojoje valstybėje arba darbo valstybėje ir toliau turės poveikį priimančiojoje valstybėje arba darbo valstybėje, o naudos gavėjai ir toliau turės teisę verstis šia profesija.

2.15.5. 27 straipsnio 1 dalies d punktas. Pripažinimas pagal Toksiškų produktų direktyvą

Kalbant apie asmenis, patenkančius į subjektinę Susitarimo taikymo sritį, priimančiojoje valstybėje arba darbo valstybėje pagal atitinkamas Direktyvos 74/556/EEB nuostatas gautas kvalifikacijos patvirtinimas įsisteigimo tikslais pagal Susitarimą ir toliau turės poveikį.

2.15.6. Bendras poveikis

27 straipsnyje nurodytas tęstinumo poveikis reiškia, kad įsisteigę naudos gavėjai bus prilyginami savo priimančiosios valstybės ar atitinkamai darbo valstybės piliečiams – bus suvienodintos jų galimybės imtis atitinkamos profesinės veiklos ir verstis atitinkama profesija tose teritorijose.

Tačiau toks prilyginimas nereiškia, kad pagal Sąjungos teisę naudos gavėjams bus suteikta kokia nors kita bendrosios rinkos teisė teikti paslaugas kitose teritorijose negu tos, kurioms taikomas šis konkretus tęstinumo poveikis.

2.16. 28 straipsnis. Nebaigtos profesinių kvalifikacijų pripažinimo procedūros

2.16.1. Taikymo sritis

28 strai