Komisijos komunikatas Tarybai ir Europos Parlamentui - Plėtra - Ekonominė sėkmė po dvejų metų /* KOM/2006/0200 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 3.5.2006 KOM(2006) 200 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI Plėtra: ekonominė sėkmė po dvejų metų KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI Plėtra: ekonominė sėkmė po dvejų metų KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI Plėtra: ekonominė sėkmė po dvejų metų I. Įvadas: plėtra, sėkmės istorija 3 II. Spartus augimas ir stabilumas 4 III. ES ekonomikos integracijos didėjimas 4 III.1. Aktyvesnė prekyba 4 III.2. Daugiau tiesioginių užsienio investicijų 5 III.3. Didelis finansų sektoriaus dinamiškumas 5 IV. Sklandus prisitaikymas 6 IV.1. Baimė dėl veiklos perkėlimo nepasiteisino 6 IV.2. Ribota migracija 7 IV.3. Sėkmingas vidaus rinką reguliuojančių teisės aktų įgyvendinimas 8 IV.4. Žemės ūkis: sėkmingai įveikiamas didžiausias sunkumas 8 IV.5. Užimtumo ir socialinės sanglaudos didinimas 9 V. Kontroliuojamas plėtros poveikis biudžetui 9 VI. Išvada 10 KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI Plėtra: ekonominė sėkmė po dvejų metų I. Įvadas: plėtra, sėkmės istorija 1. Penktasis Europos Sąjungos (ES) plėtros etapas, pradėtas 2004 m. gegužės 1 d., buvo didžiausias ES istorijoje: į ES priimta daugiausiai šalių ir gyventojų; tai buvo ir pats sudėtingiausias plėtros procesas, nes į ES įstojo dešimt valstybių su labai įvairia ekonomine, socialine ir politine patirtimi. 2. Artėjant 2004 m. gegužės terminui plačiai buvo nagrinėjamos šio plėtros etapo ekonominės pasekmės. Studijose, parengtose prieš priimant naujas nares, buvo prognozuojama, kad naujosiose valstybėse narėse pastebimai paspartės ekonomikos augimas (papildomais 1,3–2,1 % BVP per metus). Buvo tikimasi, kad artėjanti plėtra bus naudinga ir senosioms valstybėms narėms, tačiau dėl palyginti nedidelio naujokių ekonominio svorio – mažesnio kaip 5 % bendro ES 25 BVP – prognozuota, kad plėtros poveikis bus nereikšmingas. Padaryta išvada, kad tokie plėtros padariniai kaip imigrantų srautai, veiklos perkėlimas į kitą vietą, atlyginimų mažėjimas senosiose valstybėse narėse ir prisitaikymo išlaidos naujosiose valstybėse narėse bus kontroliuojami ir laikini. 3. Praėjus dvejiems metams po plėtros atėjo laikas įvertinti sukauptą patirtį. Penktojo plėtros etapo patirtis gali būti naudinga norint suprasti Europos integracijos naudą ir sunkumus. Kituose plėtros etapuose būtų galima iš tos patirties pasimokyti. Nors 2004 m. įvykęs naujų narių priėmimas buvo svarbus pirmiausiai politiškai ir strategiškai Europos suvienijimui, šis komunikatas ir tyrimas, kuriuo jis paremtas[1], yra skirtas plėtros ekonominiams aspektams. Jame analizuojama, ar pasiteisino teigiamo ekonominio poveikio lūkesčiai, nepaisant tam tikro susirūpinimo tiek senosiose, tiek stojančiosiose šalyse, vyravę, kol buvo rengiamasi plėtrai. 4. Kaip bus išdėstyta toliau, teigiami ekonominiai lūkesčiai pasitvirtino. Naujosios valstybės narės vykdė plačias atsinaujinimo reformas ir tapo dinamiškos rinkos ekonomikos šalimis. Narystės ES suteiktas stabilumas padėjo plėsti prekybą ir investicijas tarp ES 15 ir ES 10 bei ES 10 šalių viduje, susidarius situacijai, kur pralaimėjusiųjų nebuvo, nes plėtra: prisidėjo prie augimo ir užimtumo ES 10; suteikė naujų galimybių ES 15 įmonėms padėdama joms išlikti konkurencingoms vis sunkesnėmis globalios ekonomikos sąlygomis; darė teigiamą poveikį vartojimui visoje ES, nes vartotojams buvo suteiktas didesnis pasirinkimas. Apskritai penktasis plėtros etapas, kurio metu buvo sukurta didesnė ir labiau integruota vidaus rinka, sudarė sąlygas visai Europos ekonomikai sustiprėti ir tapti dinamiškesne, todėl geriau pasirengusia didėjančiai globaliai konkurencijai. Žvelgiant plačiau ir giliau, penktasis plėtros etapas, sustiprinęs taiką, stabilumą, saugumą, klestėjimą, demokratiją, žmogaus teises ir įstatymo viršenybę visoje Europoje, kaip ir ankstesni plėtros etapai, buvo sėkmingas visoms ES valstybėms narėms. II. Spartus augimas ir stabilumas 5. Į ES įstojus kelioms ne tokioms turtingoms valstybėms, padidėjo pajamų skirtumai, nes vienam gyventojui tenkantis BVP (skaičiuojamas PGS) Latvijoje sudaro 40 % ES 15 vidurkio, tuo tarpu Liuksemburge 210 %. Ekonomikos augimas naujosiose valstybėse narėse vidutiniškai buvo spartesnis (3¾ % per metus 1997–2005 m. laikotarpiu) nei senosiose (2½ %). ES 10 besivejant senąsias vidutinės pajamos išaugo nuo 44 % ES 15 lygio 1997 m. (tais metais, kai Komisijos Darbotvarkės 2000 planuose plėtros perspektyvos tapo konkretesnės) iki 50 % 2005 m. Apskritai valstybėse, kuriose vieno gyventojo pajamos iš pradžių buvo mažiausios, ekonomika augo sparčiausiai. Tik keliais atvejais augimas atsiliko nuo to, kas buvo prognozuojama tam tikriems metams. Puiki ekonominė pažanga pagerino padėtį šių šalių darbo rinkoje ir po ilgo nuosmukio laikotarpio užimtumas 2004 m. stabilizavosi ir 2005 m. padidėjo apie 1,5 %. 6. Spartus ekonomikos augimas vyko drauge tvirtėjant ir makroekonomikos stabilumui. Vykstant ekonominei integracijai bei perkeliant ES ekonominės politikos koordinavimo ir biudžeto priežiūros procedūras į naująsias valstybes nares, sustiprėjo ekonominės politikos drausmė. Infliacija ir palūkanų normos naujosiose valstybėse narėse priartėjo prie 15 senųjų valstybių narių rodiklių ir patvirtino, jog vykdoma teisinga ekonominė politika. Tačiau valstybės finansų plėtra buvo ne tokia tolygi, ir tai susilpnino su pereinamuoju laikotarpiu susijusių reformų poveikį. Nors šešių naujų į ES įstojusių valstybių narių valstybės biudžeto deficitas viršijo Sutartyje nustatytą 3 % BVP ribą, daugelis jų padarė pažangą siekdamos ištaisyti perviršinį deficitą, šiuo metu būdingą ir tokiam pat dideliam skaičiui senųjų valstybių narių. Daugelio ES 10 valstybių narių skola yra gerokai mažesnė nei ES 15 valstybių narių. III. ES ekonomikos integracijos didėjimas III.1. Aktyvesnė prekyba 7. Prekyba buvo liberalizuota Europos sutartimis, 20 amžiaus dešimtojo dešimtmečio pradžioje pasirašytomis su šalimis kandidatėmis. Šio dešimtmečio pradžioje buvo įsteigta laisvosios prekybos zona, kurioje vyko 85 % dvišalės prekybos. Dar prieš plėtrą ES padidėjimo perspektyva suintensyvino prekybą ES 25 zonoje. ES 10 valstybių narių ekonomika yra labai atvira, jose prekyba (eksportas ir importas) vidutiniškai sudaro 93 % BVP, tuo tarpu ES 15 vidurkis yra 55 %. ES 15 dalis visoje ES 10 prekyboje išaugo nuo 56 % 1993 m. iki 62 % 2005 m. Be to, 1993–2005 m. ES 10 rinkos dalis ES 15 importe padidėjo 8 procentiniais punktais iki 13 % (neįskaitant ES 15 tarpusavio prekybos), o didžiausi eksportuotojai buvo Čekija ir Lenkija (kiekvienos jų rinkos dalis sudarė apie 3,5 %). Nors dėl konkurencingų darbo sąnaudų ES 10 užėmė nemažą rinkos dalį, ES 15 prekybos saldo su naujosiomis valstybėmis narėmis ir toliau yra gerokai perviršinis. Iš esmės prekybos integracijos pobūdis rodo, kad valstybės narės papildo viena kitą. Sąlyginio pranašumo įvertinimo duomenys patvirtina, kad ES 10 prekyboje iki šiol vyrauja žemo ir vidutinio lygio technologinė specializacija intensyviai naudojant darbo jėgą. ES 15 labiau specializuojasi produktų, kuriems pagaminti reikalingi aukštesnio lygio kvalifikacija ir didesnis kapitalo intensyvumas, prekyboje. 8. Po plėtros vidutinis ES 10 iš trečiųjų šalių importuojamoms prekėms taikomas tarifas sumažėjo nuo 8,9 % iki ES vidurkio 4,1 %. Nors ir susidūrė su stiprėjančia naujai atsirandančių rinkų, ypač Kinijos ir Indijos, konkurencija, ES 10 gerokai padidino savo dalį pasaulio rinkose: eksportas išaugo nuo 1 % viso pasaulinio eksporto 1992 m. iki 2,8 % 2003 m. Kaip ir galima tikėtis iš besivejančių ekonomikų, ES 10 vyravo palyginti dideli prekybos deficitai, kurie buvo nesunkiai finansuojami į šalį nukreiptomis tiesioginėmis užsienio investicijomis. Nepaisant mažesnių tarifų ir naujai atsirandančių rinkų konkurencijos, vidutinis prekybos deficitas pastaraisiais metais gerokai sumažėjo – iki maždaug 3 % BVP 2005 m. Tačiau kai kuriose šalyse užsienio prekybos disbalansas tebėra didokas ir įspėja, kad – ypač jei dar vyrauja didelė infliacija – būtina griežtai laikytis politikos. III.2. Daugiau tiesioginių užsienio investicijų 9. Nuo 20 amžiaus dešimtojo dešimtmečio pradžios užsienio įmonių skaičius naujosiose valstybėse narėse ėmė sparčiai augti, tiesioginės užsienio investicijos (TUI), kurių prieš dešimt metų faktiškai išviso nebuvo, 2004 m. pasiekė daugiau kaip 190 milijardų eurų, arba 40 % vietos BVP. Pagrindinės investuotojos yra senosios valstybės narės, kurių TUI į naująsias valstybes nares sudaro tris ketvirtadalius visos TUI sumos. Didžiausia investuotoja yra Vokietija, kuri ypač aktyvi Čekijoje, Vengrijoje, Lenkijoje ir Slovakijoje, o Šiaurės Europos šalys yra pagrindinės investuotojos trijose Baltijos valstybėse. Didžiausia TUI dalis (55 %) tenka paslaugų sektoriui, po to – gamybai (37 %). Nors Baltijos valstybėse ir šiek tiek mažiau Lenkijoje gamybos TUI vis dar sutelktos tradicinėse pramonės šakose, pavyzdžiui, maisto perdirbimo, tekstilės ir medienos produktų, Vengrijoje, Čekijoje ir Slovakijoje užsienio investuotojai vis labiau linksta į šiuolaikinės gamybos sektorius (pvz., biuro įrangos, kompiuterių, telekomunikacijų, automobilių). III.3. Didelis finansų sektoriaus dinamiškumas 10. Nuo 20 amžiaus dešimtojo dešimtmečio pradžios, kai įvyko pereinamojo laikotarpio bankų krizės, naujosios valstybės narės sėkmingai kūrė stabilią finansinę aplinką ir todėl išvengė didesnių finansinių sukrėtimų, nors tam tikrais atvejais jų valiutų kursai pasirodė labai nestabilūs. 11. Išskyrus Kiprą ir Maltą, kurios jau nuo pat pradžių buvo rinkos ekonomikos šalys, naujųjų valstybių narių finansinės sistemos paprastai yra nedidelės palyginti su ES 15 sistemomis, tačiau jos sparčiai auga, ir tai rodo pastarojo meto staigus kreditų apimčių didėjimas. Aštuoniose Vidurio ir Rytų Europos šalyse neapmokėtos paskolos dar toli gražu nesiekia vidutinio lygio, būdingo euro zonai. Tas pats pasakytina apie akcijų rinkos kapitalizaciją. Bankų sektoriuje įvyko greita integracija, o užsienio investicijų ir užsienio bankų skverbimosi rodikliai dabar yra daug didesni nei ES 15. Dėl sustiprėjusios konkurencijos atpigo paskolos, ypač nekilnojamojo turto, o Vengrijoje, Latvijoje ir Slovakijoje grynosios palūkanų normos maržos sumažėjo iki euro zonos lygio (apie 0,5 %). Tuo tarpu kai kuriose šalyse, pvz., Lenkijoje ir Slovėnijoje, grynosios palūkanų normos maržos išlieka palyginti didelės – 3 %, vadinasi, šioje srityje yra plati dirva tolesnei konkurencijai. 12. Įstojus naujoms narėms, ES 15 finansų tarpininkams atsirado galimybė patekti į naujas rinkas, jose plėstis ir pagerinti verslo portfelio diversifikaciją, ir šia galimybe iš esmės pasinaudojo daugelis senųjų valstybių narių bankų. Vienas ryškiausių pavyzdžių yra Austrija, kurios bankai 25 % savo aktyvų investavo į ES 8. Šiaurės Europos bankai labai įsiskverbė į Baltijos valstybes. IV. Sklandus prisitaikymas IV.1. Baimė dėl veiklos perkėlimo nepasiteisino 13. Įsisteigimo teisė yra viena pagrindinių Sutartyje numatytų laisvių ir svarbiausias vidaus rinkos bruožas, užtikrinantis veiksmingą išteklių paskirstymą ir galiausiai vedantis į bendrą ekonominę gerovę. Vis dėlto didėjančios TUI iš senųjų valstybių narių į naująsias apimtys sukėlė ES 15 susirūpinimą dėl veiklos perkėlimo ir prarastų darbo vietų. Patirtis rodo, kad TUI srautai į naująsias valstybes nares yra svarbūs jas gaunančioms šalims, tačiau sudaro tik nedidelę dalį bendro iš ES 15 išeinančio TUI srauto. 2004 m. į naująsias valstybes nares nukreipti srautai jame sudarė 4 %, tuo tarpu į kitas ES 15 valstybes nares – 53 %, į JAV – 12 %. Be to, didelė ES 15 TUI dalis į naująsias valstybes nares, ypač į paslaugų sektorių, kuriam skiriama daugiausia TUI, susidarė kai buvo vykdomos privatizavimo programos, siekiant užimti sparčiai besiplečiančias rinkas, o tai nėra anksčiau savo šalyje vykdytos veiklos perkėlimas. 14. Įvairiais tyrimais buvo bandyta nustatyti veiklos perkėlimo poveikį užimtumui. Naujausi tyrimai, skirti kai kurioms ES 15 šalims, rodo, kad tik apie 1–1,5 % metinės darbuotojų kaitos galima sieti su veiklos perkėlimu ir kad tik dalis šio skaičiaus yra susijusi su veiklos perkėlimu į naująsias valstybes nares. Pvz., Vokietijoje ir Austrijoje, dviejose šalyse, kurios yra vienos iš didžiausių investuotojų ES 10, apskaičiuota, kad per pastaruosius penkiolika metų dėl šių investicijų sukurta 0,3–0,7 % mažiau darbo vietų, o tai yra labai maža dalis, ypač atsižvelgiant į per tą patį laikotarpį sukurtas darbo vietas. Be to, daugeliu atvejų dalies gamybos proceso perkėlimas į naująsias valstybes nares leido ES 15 įmonėms sustiprinti savo konkurencinę padėtį ir gerokai padidinti užimtumą. 15. Nors makroekonominiu požiūriu veiklos perkėlimo ir, plačiau tariant, restruktūrizavimo poveikis nebuvo didelis, kai kuriose pramonės šakose ar regionuose jis gali būti svarbus. Dėl to Komisija pripažino, kad būtina numatyti ir prisitaikyti prie pokyčių komunikate dėl restruktūrizavimo[2], kuriame ji, siekdama mažinti susijusias išlaidas, išdėstė savo požiūrį dėl geresnės skirtingų Bendrijos priemonių, ypač struktūrinių fondų, integracijos. 16. Diskutuojant dėl veiklos perkėlimo buvo pateiktas argumentas, kad veiklos perkėlimui gali turėti įtakos įmonėms taikomų mokesčių skirtumai valstybėse narėse. Tačiau pasirodo, kad tarptautinėms investicijoms daugiausia įtakos turi kiti veiksniai, pvz., darbo sąnaudos produkcijos vienetui pagaminti arba sudėtiniai ekonominiai aspektai (geografiniai privalumai, rinkos dydis, aplinkinių šalių ekonomika, bendroji verslo aplinka, žmogiškasis kapitalas), lemiantys koncentraciją tam tikroje vietoje. Be to, įmonių pajamų mokesčių poveikis ir kartu sprendimai dėl investicijų greičiausiai labiau priklauso nuo keleto kitų bendrosios mokesčių sistemos veiksnių, įskaitant darbo apmokestinimą, mokesčių bazę ir bendrąjį įmonėms taikomų mokesčių sistemos skaidrumą ir vieningumą (dvigubas apmokestinimas, pervedimų kaina ir galimybė perkelti įmonės pajamas iš pagrindinės bendrovės į pavaldžias, ir atvirkščiai). Nepaisant įmonėms taikomų mokesčių mažinimo ir mokesčių tarifų skirtumų įvairiose šalyse, ES bendrovių mokami mokesčiai, skaičiuojami kaip BVP dalis, per pastarąjį dešimtmetį ir senosiose, ir naujosiose valstybėse narėse liko iš esmės nepakitę. Taip greičiausiai buvo dėl bendro mokesčių bazių plėtimo arba kai kuriose šalyse dėl didesnio pelno, kurį nulėmė didesnė kapitalo grąža. Apskritai, atrodo, jog tai patvirtina faktą, kad įmonėms taikomų mokesčių tarifai patys savaime nėra tokie svarbūs kaip kiti sprendimus dėl investicijų lemiantys veiksniai. IV.2. Ribota migracija 17. Atsižvelgiant į tai, kad prekybos, tiesioginių užsienio investicijų ir kitokio kapitalo judėjimo kliūtys buvo pašalintos dar prieš plėtrą, laisvas asmenų ir darbuotojų judėjimas buvo svarbiausias naujas 2004 m. gegužės 1 d. ekonominės integracijos aspektas. Laisvas darbo jėgos judėjimas pasirodė esąs politiškai jautriausias nacionalinio lygio klausimas, kadangi įstojus naujoms narėms baimintasi didesnės konkurencijos dėl darbo vietų ir darbo užmokesčio. Todėl 2003 m. Stojimo sutartyje užtikrinta galimybė – numatant 7 metų pereinamąjį laikotarpį – taikyti laisvo darbuotojų judėjimo principo išlygą, konkrečiai – leisti taikyti nacionalinius apribojimus darbuotojams iš visų naujųjų valstybių narių, išskyrus Kiprą ir Maltą. Per pirmuosius dvejus laikinųjų priemonių metus Airija, Švedija ir JK nusprendė netaikyti jokių apribojimų, tačiau JK įvedė privalomos registracijos sistemą. Kitos 15 ES valstybių narių taikė darbo leidimų režimą, kurį kartais derino su kvotų sistema. Per pirmąjį pereinamojo laikotarpio etapą visos naujosios valstybės narės atvėrė viena kitai savo darbo rinkas, tačiau Lenkija, Slovėnija ir Vengrija ES 15 darbuotojams taikė atsakomuosius apribojimus. Šios laikinosios priemonės po dvejų metų turėjo būti persvarstytos. Po pirmojo persvarstymo, vykusio 2006 m. pradžioje[3] keturios valstybės narės (Graikija, Ispanija, Portugalija ir Suomija) antrajame trejų metų laikinųjų priemonių etape nusprendė nuo 2006 m. gegužės 1 d. sugriežtinti apribojimus, o kitos šešios (Belgija, Danija, Prancūzija, Italija, Nyderlandai ir Liuksemburgas) nutarė juos sumažinti. 18. Migracijos srautai iš ES 10 iš esmės buvo maži net ir į tas šalis, kurios leido neribotą darbuotojų judėjimą, ir nebuvo jokių priimančios nacionalinės darbo rinkos žlugdymo atvejų. Tai atitinka ankstesnių plėtros atvejų patirtį. Iš tikrųjų užsienio darbuotojai nebent papildė turimą ES 15 darbo rinkų kvalifikacinę bazę. Atlikus pirmąją laikinųjų priemonių apžvalgą pakartotinai nustatyta, kad migracija iš trečiųjų šalių yra daug didesnė už judėjimą pačioje ES. 2005 m. dviejose šalyse, kuriose tarp darbingo amžiaus gyventojų yra daugiausia kitos pilietybės žmonių, t.y. Austrijoje ir Vokietijoje (apie 10 %), tik nedidelė dalis (1,5 % ir 0,6 %) yra atvykusi iš ES 10 (o apie 7 % yra ne ES piliečiai). Didžiausia ES 10 piliečių dalis (apie 2 %, kai iš viso kitos pilietybės žmonių yra 8 %) yra Airijoje. 19. Įdomu, tačiau sunku nustatyti priežastingumo kryptį: valstybėse narėse, kurios darbuotojams iš ES 10 netaikė apribojimų (pvz., Airijoje ir Jungtinėje Karalystėje), užimtumo rodikliai buvo geresni. Kitos valstybės narės, atsižvelgdamos į padėtį savo darbo rinkoje, turėtų gerai pasvarstyti, ar būtina toliau taikyti apribojimus darbo jėgai. Atrodo, kad apribojimų darbo jėgai taikymo negalima pateisinti tik ekonominiu požiūriu. Galiausiai darbo jėgos srautus lemia paklausos ir pasiūlos sąlygos, ir, veikiant šioms jėgoms, kyla pavojus, kad taisyklės bus apeinamos, o tai nulems šešėlinės ekonomikos augimą. Be to, dėl apribojimų imigrantai gali sutikti dirbti darbus, kuriuose nenaudojama jų numanoma kvalifikacija, tai gali turėti įtakos darbo užmokesčio mažėjimui, ir dėl to įvyktų tam tikras protų nutekėjimas, o dėl kvalifikacijos praradimo ir darbo užmokesčio lygio būtų iškreipta rinka. Galiausiai ES 10 darbo rinkų raida vyko teigiama linkme, ypač į ES įstojus naujoms narėms, ir beveik visose jose nedarbo rodikliai gerokai sumažėjo. Tai rodo, kad nėra pagrindo tikėtis didesnio spaudimo išvykti iš ES 10, juo labiau kad ekonomikos augimo perspektyvos ir toliau lieka džiuginančios. IV.3. Sėkmingas vidaus rinką reguliuojančių teisės aktų įgyvendinimas 20. Vidaus rinka nėra vien tik naujų teisės normų įgyvendinimas. Jos ekonominis poveikis, pasireiškiantis prekybos augimu, didesnėmis užsienio investicijomis ir sklandžiai veikiančio finansų sektoriaus sukūrimu, senosioms ir naujosioms valstybėms narėms teikia milžinišką naudą. Teisės aktų leidimo srityje naujosios valstybės narės padarė sparčią pažangą įgyvendindamos acquis communautaire , o iki 2006 m. kovo mėn. į nacionalinius teisės aktus buvo perkelta 99 % direktyvų. Tiesą sakant, naujosios valstybės narės dažnai sėkmingiau nei senosios perkelia ES teisės aktus. Todėl nė karto neprireikė taikyti Stojimo sutartyse numatytos išlygos dėl apsaugos priemonių. Tik konkurencijos srityje naujosios valstybės narės šiek tiek atsilieka nuo visų valstybių narių vidurkio. 21. Bandymai perkelti teisės aktus leido naujosioms valstybėms narėms iš esmės reformuoti jų ekonomikos reguliavimo būdą. Tokiose srityse kaip finansų rinkos, komercinė teisė, apskaita ar intelektinė nuosavybė pritaikius šiuolaikines reguliavimo sistemas, buvo sukurta palankesnė aplinka verslui ir plėtrai. Tai atlygina suderinimo su acquis sąnaudas, kurios tam tikrose srityse gali būti didelės (pvz., transporto ar aplinkos sektoriuje – apie 100 milijardų eurų), nors jos ir patiriamos per ilgą laikotarpį ir prie jų finansavimo prisideda ES. IV.4. Žemės ūkis: sėkmingai įveikiamas didžiausias sunkumas 22. Plėtros procese žemės ūkiui buvo teikiama ypatinga reikšmė, nes: pirma, labai padidėjo ES žemės ūkio plotai (25 %), gamybos apimtys (10 %) ir ūkininkų skaičius (daugiau kaip 50 %); antra, bendroji žemės ūkio politika ir toliau vaidina pagrindinį vaidmenį ES biudžete. Žemės ūkio našumas naujosiose valstybėse narėse yra gerokai mažesnis nei ES 15, o pajamų skirtumas savo ruožtu yra didelis. Tačiau padėtis žemės ūkyje yra ganėtinai nevienoda ir senosiose, ir naujosiose valstybėse narėse. Kai kuriose naujosiose valstybėse narėse užimtumas žemės ūkyje yra didelis ir susijęs su natūriniu ūkininkavimu (2005 m. Lenkijoje – 19 %, Lietuvoje – 16 %, Latvijoje – 12,5 %), bet dešimtojo dešimtmečio pradžioje panaši padėtis buvo ir Graikijoje bei Portugalijoje. Kita vertus, tokiose šalyse kaip Slovakija ir Čekija užimtumas žemės ūkyje gana mažas (apie 4 %), o tai labai panašu į senųjų valstybių narių lygį. 23. Didesnė prekybos integracija, tiesioginių užsienio investicijų įplaukos ir ES parama padėjo atnaujinti žemės ūkį, padidinti ūkininkų pajamas ir auginamų gyvūnų skaičių ES 10. Per 1999–2004 m. žemės ūkio prekybos ES 10 viduje ir ES 10 žemės ūkio prekybos su ES 15 apimtys padidėjo beveik dvigubai; prekyba perdirbtais produktais, kuri yra žemės ūkio sektoriaus modernumo rodiklis, per tą patį laikotarpį taip pat labai suintensyvėjo. Tiesioginės išmokos ūkininkams labai padidino jų realiąsias pajamas, kurios nuo 1999–2003 iki 2004–2005 m. vidutiniškai padidėjo 70 %, nors ES 15 jos iš esmės liko nepakitusios. Taigi su plėtra susijusi baimė dėl neigiamo poveikio pajamoms nepasitvirtino nei naujosiose, nei senosiose valstybėse narėse. Tačiau 2004–2005 m. vieno darbuotojo metinės pajamos ES 10 sudarė tik 16 % ES 15 lygio (nors 1999–2003 m. – tik 10 %), todėl naujųjų valstybių narių žemės ūkio sektoriuje dar aiškiai yra daug erdvės tolesnei racionalizacijai ir našumo didinimui. IV.5. Užimtumo ir socialinės sanglaudos didinimas 24. 20 amžiaus dešimtajame dešimtmetyje valstybės narės Vidurio ir Rytų Europoje išgyveno staigius užimtumo nuosmukius ir smarkų nedarbo didėjimą, kuriuos nulėmė cikliniai veiksniai ir struktūriniai pokyčiai. Nors pastaruoju metu padėtis darbo rinkoje pagerėjo ir darbingo amžiaus gyventojų užimtumas siekia 56 %, šiuo metu užimtumo lygis ES 10 yra gerokai žemesnis nei ES 15, ypač jaunų ir pagyvenusių darbuotojų. Be to, ES 10 nedarbo lygis, sudarantis 13,4 % darbo jėgos, yra 5,5 procentinio punkto aukštesnis už ES 15 vidurkį. Naujosiose valstybėse narėse šis rodiklis labai nevienodas (kaip ir ES 15), 2005 m. svyravo nuo 6 % Kipre ir Slovėnijoje iki daugiau kaip 16 % Slovakijoje bei 18 % Lenkijoje. 25. Naujosios valstybės narės įgyvendina darbo rinkos reformas, kurios yra dalis nacionalinių reformų programų, vykdomų remiant ekonomikos augimui ir darbo vietų kūrimui skirtą Lisabonos strategiją. Lisabonos užimtumo tikslai kai kurioms šalims, kurių užimtumo rodikliai blogi, išlieka ambicingi. Didžiausias sunkumas yra prisitaikyti darbo rinkose bei įgyti tam tikrų įgūdžių ir tobulinti žmogiškuosius išteklius. Pastangas šioje srityje remia Europos socialinis fondas. 26. Naujosios valstybės narės nepatyrė didelių sunkumų užimtumo ir socialinės politikos srityse prisiderindamos prie acquis communautaire , kur numatyti būtini darbo teisės, darbuotojų sveikatos bei saugos, lyčių lygybės ir nediskriminavimo reikalavimai, taip pat socialinio dialogo bei dalyvavimo ES procesuose, susijusiuose su užimtumu, socialiniu įtraukimu ir socialine apsauga, reikalavimai. Socialinio dialogo stiprinimas ir socialinės apsaugos reformų tęsimas yra vieni pagrindinių uždavinių, kuriuos reikės spręsti. Pagrindai strategijos sėkmei yra padėti, nes kai kurios naujosios valstybės narės pagal kai kuriuos pagrindinius rodiklius, pvz., pagal ties skurdo riba gyvenančių žmonių dalį, yra tarp geriausiųjų ES: 2003 m. Čekijoje šis rodiklis buvo 8 %, Slovėnijoje – 10 %. V. Kontroliuojamas plėtros poveikis biudžetui 27. Plėtros poveikį senųjų ir naujųjų valstybių narių biudžeto ištekliams buvo įmanoma kontroliuoti. Per pastaruosius 15 metų dešimčiai naujųjų valstybių narių iš viso pervesta apie 28 milijardai eurų[4]. Naujų narių pasirengimą įstojimui ES rėmė dar iki 2004 m. gegužės mėn. Metinės sumos laikui bėgant augo ir 2005 m. siekė tik šiek tiek daugiau kaip 2 % ES 10 BVP. Išmokos naujosioms valstybėms narėms sudaro 6,9 % ES biudžeto (duomenys pateikti remiantis 2004 m. biudžeto vykdymu), o tai yra daugiau nei tų valstybių BVP dalis ES (4,7 %). Taip yra dėl to, kad turtingesnės valstybės narės įsipareigojo padėti savo neturtingesnėms kaimynėms. Tačiau su plėtra susijęs finansinis senųjų valstybių narių indėlis išlieka nedidelis ir sudaro tik 0,1 % jų BVP. 28. Naujosios valstybės narės iš ES biudžeto gauna daugiau įplaukų, nei skiria nuosavų išteklių. Kalbant apie visą grupę, vidutinės grynosios ES išmokos 2004 m. sudarė 0,6 % bendrųjų nacionalinių pajamų (BNP), ir šis rodiklis svyravo nuo 0,25 % (Vengrija) iki 2,1 % (Lietuva) BNP. Pagal naująjį 2007–2013 m. finansinį planą grynosios išmokos naujosioms valstybėms narėms turėtų padidėti beveik tris kartus nuo vidutiniškai 1 % BVP 2004–2006 m., jei bus visiškai įsisavintos didžiausi galimi mokėjimų asignavimai. Ši pagalba bus išlaikoma tokio lygio, kad sudarytų tik nedidelę naštą ES 15. 29. Dėl papildomumo reikalavimų (kai kuriose srityse ES lėšos negali pakeisti nacionalinių išlaidų), bendro finansavimo reikalavimų (siekiant skatinti finansinę atsakomybę) ir dėl įmokų į ES biudžetą buvo baiminamasi, kad naujųjų valstybių narių biudžetai bus pernelyg apkrauti. Tačiau atrodo, kad taip nėra, ir tai yra specialių ES biudžeto finansuojamų iniciatyvų, pvz., tokių priemonių kaip „Schengen“ („Šengenas“) ir „Compensation“ („Kompensacija“), nuopelnas. Apskaičiuota, kad 2004 m. ES 10 valstybių narių biudžetai gavo grynosios naudos, kuri sudarė 0,3 % visų jų bendrojo BVP, o Baltijos valstybėse šis rodiklis buvo didesnis kaip 1 % BVP. VI. Išvada 30. Apskritai penktasis plėtros etapas suveikė kaip ekonomikos dinamiškumo ir Europos Sąjungos atsinaujinimo katalizatorius, padėjęs senųjų ir naujųjų valstybių narių ekonomikai tinkamiau pasitikti globalizacijos iššūkius. Šios plėtros nulemti ekonominiai pokyčiai taip pat buvo priimti gana sklandžiai, ir nepastebėta jokio ardomojo poveikio produktų arba darbo rinkai. Pagrindinė šių sėkmingų rezultatų priežastis – kruopštus pasirengimas plėtrai per pastarąjį dešimtmetį. 31. Nors ligšiolinė patirtis suteikia pagrindą optimistinėms nuotaikoms, likusių sunkumų taip pat nederėtų nuvertinti. Senosios ir naujosios valstybės narės susiduria su gyventojų senėjimu ir su tuo susijusiais biudžeto sunkumais, didėjančiu globalios konkurencijos spaudimu jų ekonomikai ir poreikiu prisitaikyti prie šios realybės, įskaitant socialinių sistemų atnaujinimą ir virsmą žinių bei inovacijų visuomenėmis. Tolesnis valstybių narių ekonomikos suartinimas, kuris yra ilgalaikis iššūkis, padėtų siekti šio tikslo. 32. Pasaulyje, kur įsigali globali konkurencija, ypač iš Azijos, būtinas ekonominis dinamiškumas. Penktasis plėtros etapas sudarė naujas galimybes senosioms ir naujosioms valstybėms narėms imtis reikšmingų priemonių šioje srityje. Tolesnė Europos integracija padės Europai išlikti konkurencingai ir pasinaudoti didėjančiomis vidaus bei užsienio prekybos apimtimis, geresnėmis augimo ir užimtumo perspektyvomis. Bendrovėms ir vartotojams naudos duos didesnės vidaus rinkos, technikos naujovės, mažesnės kainos, taigi, jie užims geresnę padėtį, leidžiančią visapusiškai panaudoti naujo darbo jėgos pasidalijimo, ryškėjančio pasauliniu lygiu, privalumus. Ekonomikos augimui ir darbo vietų kūrimui skirta Lisabonos strategija bei ėjimas euro link teikia pagrindą įgyvendinti būtinus struktūrinius pokyčius. Ryžtingai pasukusios šiuo keliu, vedančiu į pasaulinėje arenoje dinamišką Europos Sąjungą, visos dabartinės ir būsimosios ES narės vėliau turės akivaizdžios naudos. [1] „Plėtra, po dvejų metų“, Europos politikos patarėjų biuro ir Ekonominių ir finansinių reikalų generalinio direktorato studija, vienkartinis leidinys, Nr. 24, 2006, Europos Komisija, Ekonominių ir finansinių reikalų generalinis direktoratas, pateikta:http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/occasionalpapers_en.htm [2] „Restruktūrizavimas ir užimtumas. Skatinti užimtumą numatant restruktūrizavimo pasekmes ir reaguojant į jas: Europos Sąjungos vaidmuo“, Komisijos komunikatas, COM(2005) 120 galutinis, 2005 m. kovo 31 d., pateikta: http://ec.europa.eu/comm/employment_social/news/2005/apr/com_restruct_en.pdf [3] „2003 m. Stojimo sutartyje nustatytų pereinamojo laikotarpio nuostatų veikimo ataskaita (2004 m. gegužės 1 d.–2006 m. balandžio 30 d. laikotarpis), Komisijos komunikatas, COM(2006) 48 galutinis, 2006 m. vasario 8 d., pateikta: http://europa.eu.int/eur-lex/lex/LexUriServ/site/en/com/2006/com2006_0048en01.pdf [4] Šis skaičius atitinka faktines išmokas, o 2004–2006 m. numatyta skirti 40 milijardų eurų.