Komisijos komunikatas Europos parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui - Tarptautinio kovos su klimato kaita finansavimo didinimas. Europos pasiūlymai Kopenhagos susitarimui {SEK(2009) 1172} /* KOM/2009/0475 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 10.9.2009 KOM(2009) 475 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI Tarptautinio kovos su klimato kaita finansavimo didinimas. Europos pasiūlymai Kopenhagos susitarimui { SEK(2009) 1172} KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI Tarptautinio kovos su klimato kaita finansavimo didinimas. Europos pasiūlymai Kopenhagos susitarimui 1. SANTRAUKA ES išsikėlė didesnius kovos su klimato kaita tikslus nei bet kuri kita pasaulio šalis: jau sukurti privalomi mechanizmai, kuriais garantuojama, kad iki 2020 m. išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekis bus sumažintas 20 %, palyginti su 1990 m. išmestu kiekiu. ES yra pasiryžusi sąžiningame ir plataus užmojo visuotiniame Kopenhagos susitarime įsipareigoti išmetamą ŠESD kiekį sumažinti net 30 %, jei kitos išsivysčiusios šalys prisiims panašius įsipareigojimus, o ekonomiškai labiau pažengusios besivystančios šalys – analogiškai prisidėti pagal savo atsakomybę ir išgales. Tačiau vien ES veiksmų nepakanka. Kad Kopenhagos susitarimas būtų veiksmingas: - visos išsivysčiusios šalys turi smarkiai sumažinti ŠESD kiekį (be to, daugelis iš jų turi padidinti dabartinius savo įsipareigojimus), - besivystančios šalys, ypač labiau ekonomiškai pažengusios, turi imtis atitinkamų klimato kaitos švelninimo priemonių ir - turi būti sukurta veiksminga visuotinė sąranga, tinkamai skatinanti investicijas į mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančias technologijas. Liepos mėn. L’Akviloje įvykusiame aukščiausiojo lygio susitikime Ekonominiu požiūriu įtakingiausių šalių forumo (angl. MEF), kuriame dalyvauja pagrindinės besivystančios šalys, dalyviai pripažino mokslininkų poziciją, kad vidutinės pasaulio atmosferos temperatūros augimas neturi viršyti 2 °C. Kopenhagoje svarbiausia bus šį tikslą paversti konkrečiais ŠESD išmetimo mažinimo įsipareigojimais. Remiantis moksliniais duomenimis, tai reiškia, kad iki 2050 m. pasaulyje išmetamą ŠESD kiekį reikia sumažinti bent 50 %, palyginti su 1990 m. ŠESD išmetimo apogėjus turėtų būti pasiektas iki 2020 m. Mokslininkai taip pat teigia, kad išsivysčiusios šalys iki 2020 m. savo išmetamą ŠESD kiekį turėtų sumažinti 25–40 %, o iki 2050 m. – bent 80 %. Kad susitarimas Kopenhagoje būtų pasiektas, svarbiausia išspręsti finansavimo klausimą. JT deryboms gresia aklavietė. Išsivysčiusios šalys tikisi, kad besivystančios šalys, ypač labiau ekonomiškai pažengusios, prisidės prie visuotinės kovos su klimato kaita. O besivystančios šalys nori, kad išsivysčiusios šalys pateiktų aiškią poziciją dėl klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos priemonių finansavimo. Likus mažiau kaip 90 dienų iki Kopenhagos susitikimo, ES turi vėl imtis iniciatyvos, kad derybos pasistūmėtų į priekį. Šiuo dokumentu siekiama išeiti iš derybų aklavietės pateikiant kovos su klimato kaita finansavimo planą. 2009 m. kovo mėn. Europos Vadovų Taryba aiškiai išreiškė ES norą sąžiningai prisidėti prie visuotinio kovos su klimato kaita finansavimo. Dabar ES turėtų konkrečiau nustatyti tikėtinus finansavimo šaltinius, apibrėžti, koks įnašas būtų sąžiningas, ir sugalvoti, kaip tą finansavimą organizuoti. Tačiau reikia suprasti, kad šiame dokumente nurodomos sumos nėra oficialūs ES įsipareigojimų pasiūlymai. Juos reikėtų traktuoti kaip orientyrus, pagal kuriuos būtų galima spręsti apie finansavimo mastą, jei Kopenhagoje būtų pasiektas plataus užmojo susitarimas. Prie visuotinio finansavimo turėtų prisidėti išsivysčiusios ir ekonomiškai labiau pažengusios besivystančios šalys, be to, daroma prielaida, kad bus išnaudojamas visas anglies dioksido rinkos potencialas. Europos Parlamento ir Tarybos prašoma apsvarstyti šiuos pagrindinius elementus: - Patikimiausiais Komisijos apskaičiavimais, 2020 m. besivystančių šalių prisitaikymo prie klimato kaitos ir klimato kaitos mažinimo priemonėms finansuoti gali prireikti maždaug 100 mlrd. EUR per metus. Šiam poreikiui patenkinti turėtų būti pasitelkiami besivystančių šalių vietiniai ištekliai (viešojo ir privačiojo sektorių), visuotinės anglies dioksido rinkos lėšos ir papildomi tarptautiniai viešieji finansiniai srautai. Vietiniai ištekliai galėtų sudaryti 20–40 % šios sumos, iš anglies dioksido rinkos gaunamos lėšos – iki maždaug 40 %, o likusi finansavimo dalis būtų padengiama iš tarptautinių viešųjų lėšų. Kuo labiau susitarime bus užsibrėžta švelninti klimato kaitą, tuo didesnės išsivysčiusių šalių finansinės pagalbos reikės besivystančioms šalims. Tačiau kuo ambicingesnės ir plačiau paplitusios bus leidžiamo išmetamųjų teršalų kiekio nustatymo ir leidimų prekybos sistemos (angl. cap-and-trade systems ), tuo daugiau išteklių klimato kaitos švelninimo priemonėms per jas bus gaunama besivystančiose šalyse; - Tinkamai sukūrus tarptautinę anglies dioksido rinką, finansiniai srautai į besivystančias šalis vis didėtų. 2020 m. iš jos būtų galima gauti net 38 mlrd. EUR per metus. Kopenhagos susitarime turi būti nustatytas naujas kreditų įgijimo per konkretaus sektoriaus anglies dioksido rinką mechanizmas, o švarios plėtros mechanizmas (ŠPM) turėtų būti daugiausia taikomas mažiausiai išsivysčiusioms šalims. Paskatą pereiti prie naujojo mechanizmo ES turėtų sukurti pasinaudodama ES šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo leidimų prekybos sistema; - Patikimiausiais Komisijos apskaičiavimais, tarptautinis viešasis finansavimas 2020 m. turėtų sudaryti 22–50 mlrd. EUR per metus. Nuo 2013 m. viešasis finansavimas turėtų būti perskirstytas pagal mokėjimo pajėgumą ir atsakomybę už ŠESD išmetimą, įtraukiant ekonomiškai pažengusias besivystančias šalis. Remiantis tokiomis prielaidomis, ES dalis turėtų būti nuo maždaug 10 % iki maždaug 30 %, priklausomai nuo to, koks svoris bus suteiktas šiems dviem kriterijams. Taigi Kopenhagoje sudarius plataus užmojo susitarimą, sąžininga ES finansavimo dalis 2020 m. galėtų būti 2–15 mlrd. EUR per metus, priklausomai nuo bendros sutartos visuotinio finansavimo sumos ir paskirstymo kriterijams suteikto svorio; - Remiant prisitaikymo prie klimato kaitos priemones pirmenybę reikėtų skirti pažeidžiamiausioms ir skurdžiausioms besivystančioms šalims; - Tarptautinė aviacija ir jūrų transportas gali būti svarbus novatoriško finansavimo šaltinis. Tokias galimybes reiktų ištirti geriau; - Būsimos tarptautinės finansinės sąrangos valdymas turėtų būti decentralizuotas ir orientuotas iš apačios į viršų. Be to, tokia sąranga turėtų būti skaidri, veiksmingai patikrinama ir atitikti sutartus pagalbos veiksmingumo standartus. Naujas tarptautinis su klimato kaita susijusių veiksmų finansavimo klausimams skirtas aukšto lygio forumas turėtų stebėti ir reguliariai peržiūrėti klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos priemonių finansavimo spragas ir disbalansą; - Visos šalys, išskyrus mažiausiai išsivysčiusias šalis (MIŠ), iki 2011 m. turėtų parengti mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos augimo planus, kuriuose būtų numatyti patikimi vidutinės trukmės laikotarpio ir ilgalaikiai uždaviniai, ir kasmet sudaryti ŠESD apskaitą. Iki 2011 m. ES turėtų pateikti savo mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos augimo planą laikotarpiui iki 2050 m.; - Jei Kopenhagoje pavyks sėkmingai susitarti, tikėtina, kad 2010–2012 m. besivystančioms šalims reikės skirti maždaug 5–7 mlrd. EUR per metus, kad jos kuo skubiau pradėtų taikyti prisitaikymo prie klimato kaitos ir jos švelninimo priemones, vykdytų mokslinius tyrimus ir ugdytų gebėjimus. Tuo tikslu, atsižvelgiant į pirmiau nurodytas prielaidas, ES turėtų apsvarstyti skubią metinę 0,5–2,1 mlrd. EUR dydžio pagalbą, kuri būtų pradėta mokėti jau 2010 m. Ir ES biudžetas, ir nacionaliniai biudžetai turėtų būti parengti prisidėti prie šio finansavimo; - Dėl laikotarpio po 2012 m. Komisija pateiktų pasiūlymą (kuris būtų kitos finansinės programos pasiūlymų paketo dalis), kokia turėtų būti bendra ES parama, ir ar nuo 2013 m. ta parama turėtų būti finansuojama iš biudžeto, ar reikėtų sukurti atskirą Klimato fondą (kurio pasiūlymas taip pat būtų pateiktas laikotarpio po 2013 m. finansinės programos pasiūlymų pakete), ar derinti abu šiuos šaltinius. Jei būtų nuspręsta finansuoti iš biudžeto, 2013 metams reikėtų pasiūlyti laikiną sprendimą pagal dabartinę finansinę programą. Tiesioginiai valstybių narių įnašai taip pat galėtų būti svarbus ES finansavimo šaltinis ir bendrų ES pastangų dalis. Komisija nedvejodama teikia pirmenybę finansavimui iš ES biudžeto, juolab, kad tada Europos Parlamentas galėtų atlikti visą savo vaidmenį; - Jei ES biudžetas nebus naudojamas, įnašai ES viduje turėtų būti paskirstomi tuo pačiu principu kaip ir tarptautiniu mastu, atsižvelgiant į konkrečią valstybių narių padėtį. Tarptautinio viešojo finansavimo mastas bus didelis, bet nereikia jo pernelyg sureikšminti. Pavyzdžiui, galimas ES viešojo sektoriaus finansinis įnašas bus daug mažesnis negu numatomos nacionalinių biudžetų įplaukos iš aukcionuose gautų pajamų. Be to, kovos su klimato kaita priemonės apskritai kainuoja mažiau negu jos padariniai. 2. Tinkamų finansinių srautų sukūrimas Apytikriai apskaičiuota, kad prisitaikymo prie klimato kaitos ir jos švelninimo priemonėms kasmet iki 2020 m. reikia skirti apie 100 mlrd. EUR[1]. Labai dažnai klaidingai manoma, kad visą šią sumą turi skirti išsivysčiusios šalys iš savo valstybės biudžetų. Iš tikrųjų galima tikėtis, kad įnašai bus skiriami iš įvairių šaltinių: - vietinių išteklių (viešųjų ir privačiųjų); - per anglies dioksido rinką gautų lėšų; - tarptautinių viešųjų lėšų srautų. Akivaizdu, kad norint užtikrinti reikiamus išteklius, reikės toliau vystyti ir plėsti anglies dioksido rinką. Veikiant dabartinei anglies dioksido rinkai 2008 m. finansiniai srautai į besivystančias šalis sudarė apie 4,5 mlrd. EUR. 75 % šios paklausos sudaro ES privatusis sektorius, kadangi jam taikoma ES šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo leidimų prekybos sistema[2]. Privačiojo sektoriaus lėšos, patenkančios į anglies dioksido rinką, visų pirma turėtų būti nukreipiamos į klimato kaitos švelninimo priemones besivystančiose šalyse. Taigi viešojo sektoriaus lėšos galėtų būti skiriamos daugiausia trumpalaikėms, vidutinės trukmės ir ilgalaikėms prisitaikymo prie klimato kaitos priemonėms finansuoti, gebėjimų ugdymui finansuoti, technologijų moksliniams tyrimams, plėtrai ir demonstracinei veiklai finansuoti, taip pat privačiojo sektoriaus investicijų spragoms užpildyti, pvz., finansuoti ankstyvą naujų technologijų diegimo etapą. Kuo daugiau lėšų bus gaunama per anglies dioksido rinką, tuo mažiau viešojo finansavimo reikės. Štai kodėl taip svarbu turėti tinkamai veikiančią ir plataus užmojo tikslais pagrįstą anglies dioksido rinką, o labiau pažengusioms besivystančioms šalims laikytis OECD tendencijų ir įsidiegti leidžiamo išmetamųjų teršalų kiekio nustatymo ir leidimų prekybos sistemas (angl. cap-and-trade systems ). 2.1. Vietinių išteklių telkimas Didelė reikiamų investicijų dalis bus finansuojama iš nacionalinių privačiojo sektoriaus lėšų ne tik išsivysčiusiose, bet ir besivystančiose šalyse. Bendras visos besivystančių šalių grupės išmetamas ŠESD kiekis iki 2020 m. turėtų būti sumažintas 15–30 %, palyginti su kiekiu, kuris būtų išmetamas nesiimant jokių mažinimo priemonių. Didžioji dalis reikiamų investicijų jau yra komerciškai perspektyvios, o dar kita investicijų dalis bus susigrąžinama sumokant mažiau už elektros energiją. Pavyzdžiui, dviem trečdaliais sumažinti išmetamą ŠESD kiekį energetikos sektoriuje galima nebrangiomis energijos vartojimo efektyvumą didinančiomis priemonėmis[3]. Privačiojo sektoriaus investicijas į energetikos sektorių galima paskatinti tinkama politika, kuri apimtų prekybos išmetamųjų teršalų leidimais sistemų (taikomų sektoriams, kuriuose išmetama daugiausiai ŠESD) sukūrimą, nacionalinį reglamentavimą ir finansines paskatas. Daugelis besivystančių šalių jau diegia energijos vartojimo efektyvumo standartus, kurie yra gerokai pažangesni už senąsias technologijas, kurioms reikia daug iškastinio kuro. Privačiojo sektoriaus investicijas besivystančiose šalyse galima paskatinti ir kitomis novatoriškomis priemonėmis. Pavyzdžiui, ES atsinaujinančių išteklių energijos direktyva[4] skatinamos investicijos į naują atsinaujinančiųjų išteklių energijos infrastruktūrą Šiaurės Afrikoje. Be to, daugelis besivystančių šalių, ypač ekonomiškai labiau pažengusios, turi pakankamai savų finansinių išteklių, kad paskatintų reikiamas investicijas savo šalyje. Pavyzdžiui, Brazilija jau pareiškė, kad ji apsiima finansuoti didžiąją dalį to ŠESD kiekio, kuris yra miškų kirtimo pasekmė. Didelę prisitaikymo prie klimato kaitos priemonių finansavimo dalį taip pat galima gauti iš privačių namų ūkių ir privačių įmonių, nes jie patys yra tuo ekonomiškai suinteresuoti. Mažindami savo riziką nukentėti nuo klimato kaitos jie užsitikrina, kad jų privatus turtas, pavyzdžiui, pastatai, būtų kuo labiau atsparus klimato kaitos poveikiui. Vis dėlto skurdžiausios šalys, visų pirma mažiausiai išsivysčiusios šalys ir skurdžiausios besivystančių šalių visuomenės grupės neturės pakankamai lėšų investuoti į prisitaikymo prie klimato kaitos priemones ir kovoti su neigiamu klimato kaitos poveikiu. Jos bus labai priklausomos nuo visuomenės paramos – vietinės ir tarptautinės. 2.2. Visiškas anglies dioksido rinkos potencialo išnaudojimas Pasitvirtino, kad tarptautinė anglies dioksido rinka yra labai veiksminga priemonė paskatinti privatųjį sektorių investuoti besivystančiose šalyse ir kartu išsivysčiusioms šalims rentabiliai įgyvendinti išmetamo ŠESD kiekio mažinimo tikslus. Žinoma, daugiausia finansinės naudos iš to turėjo besivystančios šalys, kuriose yra didelis išmetamo ŠESD kiekio mažinimo potencialas. Siekiant užtikrinti dinamišką tarptautinės anglies dioksido rinkos plėtrą (kaip parodyta 1 paveiksle toliau), reikia iš esmės pertvarkyti švarios plėtros mechanizmą (ŠPM) ir orientuoti jį į MIŠ. Be to, ekonomiškai labiau pažengusioms besivystančioms šalims ir labai konkurencingiems ekonomikos sektoriams laipsniškai nuo 2012 m.[5] turėtų būti pradėtas taikyti kreditų įgijimo per konkretaus sektoriaus anglies dioksido rinką mechanizmas. 1 paveikslas. Laipsniška tarptautinės anglies dioksido rinkos plėtra [pic]Šis nebe projektams, o sektoriams taikomas naujas mechanizmas gali ir turėtų paskatinti daug daugiau investuoti į mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančias technologijas besivystančiose šalyse, be to, jame turi būti atsižvelgiama į besivystančių šalių gebėjimą savarankiškai imtis veiksmų tuose sektoriuose. Šias investicijas skatintų, jei vidutinės trukmės laikotarpiu anglies dioksido kaina OECD šalyse būtų stabili. Tokias investicijas išsivysčiusios šalys daro užuot mažinusios savo išmetamą ŠESD kiekį (vadinamasis kompensavimas). Taigi kompensacinių kreditų pirkimas negali būti skaičiuojamas kaip viešoji finansinė parama, kurią įsipareigoja suteikti išsivysčiusios šalys, nes tai reikštų, kad tos lėšos būtų skaičiuojamos du kartus. Tačiau yra naudinga kompensacinius kreditus atskirai suskaičiuoti ir apie juos pranešti, nes jie yra atskiri finansiniai srautai į besivystančias šalis. Toks iš kompensacinių kreditų gaunamų lėšų įvertinimas turės būti grindžiamas bendro grynojo srauto (matuojamo tonomis) į šalį arba iš šalies apskaičiavimu ir vidutinėmis rinkos kainomis. Būtų gerai, kad šis vertinimas būtų atliekamas naudojantis esamais ataskaitų apie lėšų pervedimus į besivystančias šalis teikimo mechanizmais, pvz., OECD Pagalbos vystymuisi komiteto ataskaitomis, užuot kūrus naujus atskirus ataskaitų teikimo reikalavimus. Tarptautinė anglies dioksido rinka teikia visokeriopos naudos. Sukūrus anglies dioksido rinką ir išsivysčiusių šalių grupei nustačius tikslą 30 % sumažinti išmetamą ŠESD kiekį, visuotinės klimato kaitos švelninimo išlaidos iki 2020 m. sumažėtų maždaug ketvirtadaliu. Kartu besivystančios šalys kasmet gautų apie 38 mlrd. EUR[6]. Be to, kompensacinių kreditų paklausa sukuriamas daugiklio efektas, nes skatinama daug daugiau per anglies dioksido rinką gautų lėšų investuoti į mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų plėtrą. Per anglies dioksido rinką gautų lėšų srautų mastas priklauso nuo daugelio kertinių Kopenhagos susitarimo sąrangos elementų. Stabilią anglies dioksido rinką, kuri artimiausiu metu taptų didelio masto finansavimo šaltiniu, derybų šalys gali paskatinti siekdamos, kad išsivysčiusios šalys prisiimtų labai radikalius išmetamų ŠESD kiekio mažinimo įsipareigojimus, taip pat reiktų atsižvelgti į pirmo įsipareigojimų laikotarpio nustatytosios normos vienetų perteklių arba išimti perteklinius vienetus iš apyvartos ir 2013–2020 m. ŠESD išmetimo mažinimo planuose nustatyti plataus užmojo pradinius lygius.[7] Kitu atveju dėl pasiūlos ir paklausos pusiausvyros visose į I priedą įtrauktose valstybėse anglies dioksido kaina nesusiformuotų. 2008–2012 m. laikotarpiu anglies dioksido kaina ir finansiniai srautai į besivystančias šalis didele dalimi yra ES veiksmų rezultatas – to, kad nustatyti dideli apribojimai 2008–2020 m. laikotarpiui ir ES šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo leidimų prekybos sistemoje nepripažįstami NNV (nustatytosios normos vienetai). Labai svarbu, kad besiformuojančioje OECD šalių anglies dioksido rinkoje susijusios leidžiamo išmetamųjų teršalų kiekio nustatymo ir leidimų prekybos sistemos būtų atsietos nuo NNV pertekliaus. 2.3. Tarptautinio viešojo finansavimo masto nustatymas Kuo mažiau lėšų besivystančios šalys gaus per anglies dioksido rinką, tuo daugiau reikės viešųjų lėšų klimato kaitos švelninimo priemonėms finansuoti. Vis dėlto kadangi šiame etape neįmanoma tiksliai numatyti, kokio dydžio bus anglies dioksido rinka, lygiai taip pat neįmanoma nustatyti, kokio papildomo viešojo finansavimo reikės. Tai viena iš priežasčių, kodėl pasiūlytasis tarptautinis su klimato kaita susijusių veiksmų finansavimo klausimams skirtas aukšto lygio forumas (žr. 4 skyrių) reguliariai turės atlikti peržiūrą. Viešojo finansavimo klimato kaitos švelninimo priemonėms poreikis greičiausiai palaipsniui didės ir, žinoma, priklausys nuo besivystančių šalių veiksmų užmojo masto. Iškart po Kopenhagos susitarimo lėšos turėtų būti skiriamos visų pirma gebėjimų (ypač institucinių ir reguliavimo gebėjimų besivystančiose šalyse) ugdymui ir atrinktiems bandomiesiems veiksmams finansuoti. Tikėtina, kad nuo 2013 m. reikės didesnio tarptautinio viešojo finansavimo, nes bus pradėta įgyvendinti daug stambių klimato kaitos švelninimo veiksmų planų. Taip pat reikės skirti nemažai viešųjų lėšų, kad būtų paskatintos privačiojo sektoriaus investicijos į mokslinius tyrimus, plėtrą ir demonstracinę veiklą. Dažniausiai tai bus daroma per viešojo ir privačiojo sektorių partnerystes ir bendras išsivysčiusių ir besivystančių šalių įmones. Išsamiai lėšų poreikiai nurodomi 1 lentelėje: - Komisijos skaičiavimais, 2020 m. besivystančių šalių energetikos ir pramonės sektoriuose per metus bus patirta maždaug 33 mlrd. EUR[8] papildomų išlaidų, kurių nebus galima padengti iš anglies dioksido rinkos lėšų. Tačiau didžioji šių išlaidų dalis susidarys dėl ilgalaikių ir rentabilių energijos vartojimo efektyvumo didinimo priemonių, kurių dauguma turėtų būti finansuojama iš vietinių lėšų, daugiausia iš privačių šaltinių besivystančiose šalyse. Iki 2020 m. tik nedidelė šių papildomų išlaidų dalis (10–20 %) turės būti finansuojama iš tarptautinės viešosios paramos lėšų, kurios visų pirma bus skiriamos skurdesnėms besivystančioms šalims (3–6 mlrd. EUR, žr. 1 lentelę). - Papildomos išlaidos, patiriamos mažinant kitų nei CO2 dujų, išsiskiriančių vykdant žemės ūkio veiklą, kiekį ir mažinant dėl miškų kirtimo ir miškų nykimo (angl. REDD) išmetamą CO2 kiekį, Komisijos skaičiavimais, sudaro apie 23 mlrd. EUR per metus[9]. Pagrindinė CO2 išmetimo dėl miškų kirtimo ir miškų nykimo mažinimo paskata iki 2020 m. bus viešosios lėšos. Kadangi didesnė klimato kaitos švelninimo potencialo dalis yra skurdesnėse besivystančiose šalyse, galima tikėtis, kad iš tarptautinių viešųjų lėšų bus padengiama didesnė šių papildomų išlaidų dalis negu energetikos sektoriuje, t. y. 30–60 % (7–14 mlrd. EUR). Tuo tikslu ankstesniame savo komunikate Komisija yra pasiūliusi sukurti Visuotinį miškų anglies mechanizmą[10]. - Pirminiais skaičiavimais, abiem šiems sektoriams bendrai iki 2020 m. kasmet reikėtų pervesti 10–20 mlrd. EUR tarptautinių viešųjų lėšų klimato kaitos švelninimo priemonėms, o 2013 m. – apie trečdalį tos sumos. Tačiau kiek šių lėšų bus iš tikrųjų pervesta, labai priklausys nuo to, ar besivystančios šalys parengs mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos augimo planus ir kokia bus tų planų kokybė, ir nuo parengtų su tuo susijusių klimato kaitos švelninimo veiksmų pasiūlymų. - Be to, kaip nurodyta ankstesniame skyriuje, atsižvelgiant į dabartinius išsivysčiusių šalių išmetamo ŠESD kiekio mažinimo įsipareigojimus, yra didelė grėsmė, kad per anglies dioksido rinką bus gauta daug mažiau lėšų. Jei išsivysčiusios šalys neužpildys spragos tarp savo dabartinių klimato kaitos mažinimo priemonių finansavimo įsipareigojimų ir to, ko reiktų pagal mokslinius duomenis, jos pajus spaudimą finansuoti papildomas besivystančių šalių išmetamo ŠESD kiekio mažinimo priemones. Atlikus išsamesnę analizę paaiškėjo, kad jei mažesnės ŠESD kiekio mažinimo pastangos būtų kompensuojamos sumažinant išsivysčiusių šalių išmetamo ŠESD kiekio mažinimo tikslą nuo –30 % iki dabartinių menkų –10 %, palyginti su 1990 m. išmestu kiekiu[11], besivystančioms šalims 2020 m. reikėtų papildomai pervesti maždaug 120 mlrd. EUR per metus tarptautinių viešųjų lėšų[12]. - Taip pat apskaičiuota, kad 2020 m. gebėjimų ugdymo ir bendradarbiavimo vykdant mokslinius tyrimus ir technologijų demonstracinę veiklą reikės dar 2–6 mlrd. EUR viešojo finansavimo. - Skurdesnėse besivystančiose šalyse svarbus prisitaikymo prie klimato kaitos priemonių finansavimo šaltinis bus viešosios (vietinės ir tarptautinės) lėšos. JTBKKK sekretoriatas apskaičiavo, kad 2030 m. metinės visų besivystančių šalių prisitaikymo prie klimato kaitos išlaidos galėtų siekti 23–54 mlrd. EUR[13]. Pirminiais skaičiavimais, 2020 m. prisitaikymo prie klimato kaitos priemonėms iš viso pasaulio galėtų būti pervesta apie 10–24 mlrd. EUR per metus. Didžioji dalis prisitaikymo priemonėms būtino finansavimo greičiausiai bus skiriama iš viešojo sektoriaus, ir jo šaltiniai bus šie: i) tiesioginės pagalbą teikiančių partnerių biudžeto išlaidos ir ii) anglies dioksido rinkos pajamų dalis (kaip jau yra daroma Prisitaikymo fondo atveju). Kad prisitaikymo priemonių finansavimas vyktų sklandžiai, prisitaikymo prie klimato kaitos aspektus reikia strategiškai įtraukti į visus nacionalinių vystymosi strategijų sektorius. Siekiant užtikrinti tokį įtraukimą ir paremti jau nustatytus prioritetus skurdžiausiose ir pažeidžiamiausiose šalyse, per kelerius ateinančius metus gali reikėti pakankamai intensyviai ugdyti gebėjimus. 2.4. Tarptautinis viešasis „skubios pradžios“ finansavimas 2010–2012 m. Jei Kopenhagoje būtų pasiektas bendras susitarimas, kuriame būtų numatyta skubiai pradėti tarptautinį viešąjį finansavimą, pirmieji įnašai turėtų būti daugiausiai skiriami: (1) procesams ir gebėjimų ugdymui finansuoti, pavyzdžiui, klimato kaitos švelninimo priemonėms kurti, įgyvendinant mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos augimo planus, ŠESD apskaitai rengti ir anglies dioksido rinkoms, įskaitant kreditų įgijimo per konkrečių sektorių rinkas mechanizmą, vystyti; (2) tikėtinam klimato kaitos poveikiui apskaičiuoti, įtraukiant prisitaikymo aspektą į nacionalines vystymosi strategijas ir finansuojant prioritetines investicijas. Be to, Komisija mano, kad atsižvelgiant į nustatytus poreikius ir gebėjimus, artimiausiu metu reikėtų rasti papildomų lėšų nustatytiems neatidėliotiniems pažeidžiamiausių besivystančių šalių, ypač MIŠ, besivystančių mažų salų valstybių ir Afrikos šalių (kaip apibrėžta Balio veiksmų plane) poreikiams tenkinti, įskaitant nelaimių rizikos mažinimo gebėjimų stiprinimą. Toks pradinis finansinis įsipareigojimas nuo 2012 m. turėtų būti laipsniškai didinamas, kai poreikiai bus konkrečiai kiekybiškai nurodyti atitinkamose nacionalinėse strategijose, bus sukurti įgyvendinimo gebėjimai, sudarytas Kopenhagos susitarimas ir susitarta dėl pagalbos masto. Remiantis skirtingų finansavimo poreikių skirtingais etapais apskaičiavimais, 2010–2012 m. išsivysčiusios pasaulio šalys turėtų skirti apie 5–7 mlrd. EUR[14] sumą per metus prisitaikymo prie klimato kaitos ir jos švelninimo priemonėms bei gebėjimų ugdymui finansuoti. 2.5. Tarptautinė aviacija ir jūrų transportas – naujas finansavimo šaltinis Ekonomikos ir finansinių reikalų taryba[15] pabrėžė, kad „būtų laukiamos pasaulinės priemonės, skirtos išmetamų teršalų kiekiams mažinti tarptautinio oro ir jūrų transporto srityse“. Visame pasaulyje ŠESD išmetimui šiuose dviejuose sektoriuose pritaikius rinkos priemones, jie taptų reikšmingu besivystančių šalių klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos priemonių finansavimo šaltiniu. Vienas iš būdų tai padaryti – leidžiamo išmetamųjų teršalų kiekio nustatymo ir leidimų prekybos sistemos. Arba galima jiems nustatyti mokestį už ŠESD išmetimą. Pavyzdžiui, jei abiejuose sektoriuose būtų nustatyta, kiek ŠESD leidžiama išmesti, per aukcioną būtų galima gauti pajamų tarptautiniu mastu ir jos taptų reikšmingu besivystančių šalių klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos priemonių finansavimo šaltiniu. Jei būtų skiriama tokia visuotinė parama, atitinkamai sumažėtų priklausomybė nuo nacionalinių biudžetų ir atitinkamo metinių asignavimų proceso. Tačiau reikia pripažinti, kad tokios sistemos kūrimas neapsieitų be iššūkių. Besivystančios šalys teigia, kad šiuose sektoriuose išmetamoms ŠESD reikėtų taikyti diferencijuotą metodą, o išsivysčiusioms šalims nerimą kelia tai, kad jei besivystančių šalių ir išsivysčiusių šalių veiklos vykdytojai bus traktuojami skirtingai, dėl didelės konkurencijos gali prasidėti anglies dioksido „nutekėjimas“. Vis dėlto aišku, kad šių sektorių įnašas bus apčiuopiamas tik jei veiks visuotinė sistema. Galbūt tinkamas kompromisas būtų visiems veiklos vykdytojams nustatyti tą patį leidžiamą išmesti kiekį ir leisti pardavinėti CO2 aukcionuose be apribojimų, tačiau dalį aukcionuose gautų pajamų perskirstyti besivystančių šalių vyriausybėms, atsižvelgiant į jų šalies išmetamą ŠESD kiekį ir ekonominį pajėgumą. 2.6. Įnašų į tarptautinį viešąjį finansavimą nustatymas Viešosios lėšos turės būti apčiuopiamos, jos bus gaunamos įvairiomis formomis ir įvairiais keliais. Siekiant užtikrinti, kad sudėjus visus įnašus būtų gaunama reikiama suma, Kopenhagos susitarime turės būti numatyta bendra skalė, pagrįsta sutartais principais, pagal kuriuos būtų nustatomi įvairių šalių finansiniai įnašai. Turės būti atsižvelgiama į kiekvienos šalies bendras kovos su klimato kaita pastangas, įskaitant išmetamo ŠESD kiekio mažinimo įsipareigojimus. Viena iš vykdymo užtikrinimo priemonių galėtų būti nuostata, kad šalys, kurios neįvykdo savo finansinių įsipareigojimų, pavyzdžiui, gautų mažiau teršalų išmetimo leidimų arba mažesnę tarptautinę viešąją pagalbą kovai su klimato kaita. Europos Vadovų Taryba[16] nustatė pagrindinius prioritetinius principus, kuriais vadovaujantis turėtų būti prisidedama prie finansavimo: tai galimybė mokėti (t. y. BVP) ir atsakomybė už ŠESD išmetimą (nepriklausomai nuo vidinio naštos pasidalijimo ES). Panašų metodą taikyti savo sumanytam „Žaliajam fondui“ siūlė ir Meksika. Be to, buvo pabrėžta, kad skirstymo principas turėtų būti universalus, t. y. turi būti neapsiribojama tik išsivysčiusiomis šalimis, nes atsakomybė už ŠESD išmetimą tenka visiems[17]. Didžioji viso pasaulyje išmetamo ŠESD kiekio dalis ir didžiausia pasaulinio BVP dalis tenka nedidelei išsivysčiusių ir labiau ekonomiškai pažengusių besivystančių šalių grupei. Vis dėlto mažiausiai išsivysčiusios šalys turėtų būti atleistos nuo bet kokių finansinių įsipareigojimų. Skaičiuojant pagal šiuos parametrus ES finansinio įnašo dydis galėtų būti tarp maždaug 10 % (jei būtų taikomas tik ŠESD išmetimo kriterijus) ir maždaug 30 % (jei būtų taikomas tik BVP kriterijus ir skaičiuojama pagal rinkos kainas). Faktinis ES įnašas priklausys nuo to, koks santykinis svoris bus suteiktas kiekvienam iš šių principų Kopenhagos susitarime. Jei ŠESD išmetimui būtų suteikta daugiau svorio negu BVP, tai skatintų labiau mažinti išmetamą ŠESD kiekį ir būtų pripažįstama išankstinių išmetamo ŠESD kiekio mažinimo veiksmų svarba. Tačiau tai reikštų, kad daugiausia ŠESD išmetančios besivystančios šalys turėtų mokėti palyginti didelius įnašus. Jei Kopenhagos susitarime būtų numatytas skubios pradžios finansavimas, maždaug 10–30 % dydžio ES dalis 2010–2012 m. laikotarpiu sudarytų 0,5–2,1 mlrd. EUR per metus. Tačiau atsižvelgiant į tai, kaip svarbu nedelsiant pradėti ugdyti gebėjimus ir imtis prisitaikymo prie klimato kaitos priemonių, ES turėtų apsvarstyti, ar ji galėtų prisidėti dar daugiau, laipsniškai didindama savo skubius veiklos pradžiai skirtus įnašus 2010–2012 m. laikotarpiu. 2013–2020 m. ES dalis galėtų būti didinama atitinkamai nuo 0,9–3,9 mlrd. EUR per metus iki 2–15 mlrd. EUR per metus, jei Kopenhagoje pavyktų pasiekti gerų rezultatų, visuotinius įnašus mokėtų visos išsivysčiusios šalys ir ekonomiškai labiau pažengusios besivystančios šalys ir jei visu pajėgumu veiktų visuotinė anglies dioksido rinka. 1 lentelė. Apskaičiuotas tarptautinio viešojo finansavimo metinis poreikis 2010–2020 m. laikotarpiu (2 °C scenarijus) mlrd. EUR (apskaičiuota palyginamosiomis 2005 m. kainomis) 2010–2012 m. (skubi pradžia) | 2013 m. | 2020 m. | Klimato kaitos švelninimas | 1 | 3–7 | 10–20 | Energetika ir pramonė | 3–6 | Žemės ūkis ir miškų kirtimas bei nykimas | 7–14 | Prisitaikymas prie klimato kaitos | 2–3 | 3 | 10–24 | Gebėjimų ugdymas | 1–2 | 2 | 1–3 | Technologijų moksliniai tyrimai, plėtra ir demonstracinė veikla | 1 | 1 | 1–3 | Iš viso | 5 – 7 | 9 – 13 | 22 – 50 | 3. ES įNAšAS į VIEšąJį KOVOS SU KLIMATO KAITA FINANSAVIMą 3.1. ES galimybės prisidėti Jei ES pavyks pasiekti savo tikslą užtikrinti didelius klimato kaitos švelninimo įsipareigojimus, esminė susitarimo dalis bus tarptautinis viešasis finansavimas. Be jau nemažo kovos su klimato kaita finansavimo, kurį ES teikia kaip paramą vystymuisi, ji turės būti pasirengusi skirti papildomas didžiules sumas kovai su klimato kaita, ypač nuo 2013 m., Balio veiksmų plano įgyvendinimui. Jos pagalba turėtų būti didelė ir sąžininga. Derybose ES dalyvauja kaip vienetas. Yra daug argumentų už tai, kad ES teiktų vieną bendrą įnašą. Tuomet ES įnašas būtų darnus ir matomas, jį būtų galima sąžiningai ir skaidriai padalyti valstybėms narėms, dėl masto ekonomijos būtų galima mažesnėmis sąnaudomis valdyti išmokas ir norėdama užtikrinti tinkamą susitarimo vykdymą ES turėtų stipresnį balsą. Taip pat būtų galima gerai išnaudoti ES patirtį ir teikiamą paramą vystymuisi kone visuose pasaulio kampeliuose. Bendras ES finansavimo mastas nesiskirtų – ar jis būtų dvišalių nacionalinių įnašų suma, įskaitant visas EB biudžeto lėšas, ar jungtinis ES įnašas. ES teks ne tik stengtis užtikrinti, kad visuotinė parama būtų didelė ir sąžiningai paskirstyta, bet ir savo vieną bendrą įnašą organizuoti veiksmingai ir sąžiningai. Iš esmės yra trys vienas kito nepaneigiantys ES finansavimo teikimo būdai: 1. Tiesioginis finansavimas iš ES biudžeto būtų patikimas ir skaidrus būdas. Būtų matoma, kad viena pagrindinių ES priemonių naudojama vienam didžiausių šiandienos politinių uždavinių spręsti. Būtų galima naudotis gerai įtvirtintomis taisyklėmis bei procedūromis, o tai reiškia, kad būtų taikoma griežta finansų kontrolė, finansavimo šaltinių paskirstymas būtų standartinis, be to, Europos Parlamentas galėtų atlikti visą savo vaidmenį. Atsižvelgiant į finansavimo vidutinės trukmės laikotarpiu mastą, akivaizdu, kad tai turės poveikio bendram biudžeto dydžiui ir labai paveiks kito laikotarpio finansinę programą. Tokiu būdu ES biudžetas tinkamai atspindėtų šį svarbų kovos su klimato kaita uždavinį, kurį ES spręs dešimtmečius. 2. Kitas būdas būtų sukurti naują bendrą Klimato fondą, kuris būtų atskirtas nuo ES biudžeto. Jis būtų finansuojamas visų valstybių narių dvišaliais įnašais. Pasirinkus šį būdą, ES parama taip pat būtų aiškiai matoma, be to, būtų galima lanksčiai ad hoc nustatyti, koks turi būti kiekvienos valstybės narės įnašas į bendrą ES įnašą. Tačiau kuriant tokį fondą reikėtų sudaryti tarpvyriausybinį susitarimą arba sukurti specialiai jam skirtą teisinį pagrindą, jis būtų nepriklausomas nuo finansinės programos ir nuosavų išteklių viršutinės ribos. Fondo trūkumai būtų tokie patys kaip visų nuo biudžeto nepriklausomų fondų – mažiau skaidrumo, nebūtų laikomasi biudžeto vieningumo principo, sunkiau užtikrinti suderinamumą su kita iš biudžeto finansuojama veikla. Tačiau svarbiausia, iš EP būtų atimta parlamentinės kontrolės galimybė. 3. Trečias būdas – valstybėms narėms teikti finansinius įnašus tiesiogiai. Tačiau visų valstybių narių įnašai turėtų būti akivaizdžiai pateikiami kaip vieno bendro ES įnašo dalys. Kad ir kuris variantas būtų pasirinktas arba jei būtų pasirinktas jų derinys, bendra ES ir valstybių narių finansinė našta būtų tokia pati. Reikėtų deramai atsižvelgti į jau dedamas ES pastangas ir kartu užtikrinti, kad būtų aišku, jog tai yra papildomos pastangos ( papildomumo principas), kai klimato kaitos aspektas bus įtraukiamas į naujas daugiametes orientacines programas, visų pirma į besivystančioms šalims skirtas geografines programas. 3.2. ES biudžeto telkimas iki 2012 m. Nors pagrindinis Kopenhagos susitarimo finansinis poveikis pasijaustų ne anksčiau kaip nuo 2013 m., sėkmingai susitarus reikėtų nedelsiant padidinti pagalbą besivystančioms šalims, kad jos gautų techninę pagalbą ir lėšų gebėjimams ugdyti – taip būtų tinkamai pasirengta perėjimui. Iš dalies tai turėtų būti finansuojama iš ES biudžeto, atsižvelgiant į turimus išteklius. Komisija jau yra pasiūliusi, jei Kopenhagoje būtų sėkmingai susitarta, iš Bendrijos biudžeto 2010 m. papildomai skirti 50 mln. EUR skubiai pradžiai. Vėlesniais metais reiktų skirti po panašaus dydžio sumą. Bus nelengva rasti šių papildomų lėšų tinkamų šaltinių: likę labai mažai atsargų, lėšų trūksta net jau vykdomoms programoms. Taigi gali tekti ieškoti originalių sprendimų, o optimalus finansavimo šaltinių derinys turės būti įvertintas atsižvelgiant tiek į Kopenhagos susitarimo rezultatą, tiek į biudžeto galimybes. 3.3. Teisingas ES įnašas pagal Kopenhagos susitarimą po 2012 m. Antrasis finansavimo etapas prasidės 2013 m., kai susitarimas įsigalios. Tikėtina, kad Kopenhagoje priėmus plataus užmojo susitarimą dėl klimato kaitos, poveikis ES ir valstybių narių biudžetams labai išaugtų nuo 2013 m. ir galėtų siekti kelis milijardus eurų per metus. Lėšų klausimas būtų itin aktualus 2013 m., nes tų metų ES biudžeto finansinė programa jau numatyta. O finansavimas nuo 2014 m. bus naujos dar nepatvirtintos finansinės programos diskusijų objektas. Atsakomybė už ŠESD išmetimą tenka visiems. Nors finansinės galimybės turėtų būti svarbus aspektas nustatant įnašo į visuotinį finansavimą dydį, atsakomybė už ŠESD išmetimą taip pat turėtų būti svarbus sąžiningo ir nuoseklaus Kopenhagos susitarimo aspektas. Dvi akivaizdžios priemonės santykinei naštai nustatyti (kurios jau plačiai naudojamos JTBKKK derybose) – tai išmetamas ŠESD kiekis ir gebėjimas mokėti (BVP). Kuo daugiau svorio suteikiama BVP kriterijui, tuo didesnis turės būti bendras ES įnašas. Pavyzdžiui, jei 2013 m. bendras tarptautinis finansavimas sudarytų 10 mlrd. EUR, ES įnašas būtų apie 1 mlrd. EUR taikant tik išmetamo ŠESD kiekio kriterijų ir apie 3 mlrd. EUR taikant tik gebėjimo mokėti kriterijų. Siekiant pakoreguoti konkrečių valstybių narių naštą, gali būti taikomi tam tikri mechanizmai. Reikia prisiminti, kad kadangi priimtas klimato kaitos ir energetikos priemonių paketas, ES valstybės narės galės disponuoti gana didelėmis įplaukomis iš aukcionų. Teisės aktuose[18] nustatyta, kad bent 50 % šių išteklių turėtų būti panaudojama kovai su klimato kaita (šalies viduje arba tarptautiniu mastu). Nors sunku tiksliai nuspėti, kokia bus anglies dioksido kaina ateityje, taigi ir iš aukcionų gaunamas pajamas, apytikriai apskaičiuota, kad jei ES tektų skirti 3 mlrd. EUR finansavimą 2013 m. (t. y. didžiausią sumą), tai sudarytų 7–20 % visų per aukcionus gausimų pajamų. Taigi visą pagalbą kompensuotų į valstybės iždą gaunamos pajamos taikant klimato kaitos politiką. 4. Decentralizuoto, principu iš apačios į viršų grindžiamo kovos su klimato kaita finansavimo valdymo Europos p LANAS Norint, kad plataus užmojo klimato kaitos politikos tikslai būtų pasiekti, 2010–2020 m. laikotarpiu reikia skubiai labai padidinti kovos su klimato kaita finansavimą (įskaitant viešąsias lėšas), tai yra surinkti lėšas ir jas išmokėti naudos gavėjams. Šiame skyriuje aprašoma, kokią decentralizuotą, principu „iš apačios į viršų“ grindžiamą finansavimo valdymo struktūrą siūlo Europa. Šis planas – intensyvių diskusijų su daugeliu derybų partnerių visame pasaulyje rezultatas; jį sudarant remtasi didele ES bendradarbiavimo patirtimi[19]. Kad visa valdymo struktūra būtų veiksminga, efektyvi ir teisinga, ji turi būti grindžiama nuosavybės, subsidiarumo, darnos, skaidrumo, atskaitomybės, atlyginimo pagal rezultatus, papildomumo ir tarpusavio papildomumo principais. Pagrindinės klimato kaitos švelninimo priemonės, numatomos Europos plane, yra nacionaliniai mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos augimo planai, į kuriuos įtraukiama visa atitinkama šalyje vykdoma klimato kaitos švelninimo veikla, paremtų veiksmų techninė ex ante peržiūra, nuolat atnaujinamas centrinis visų veiksmų ir finansinės paramos registras, metinė išmetamo ŠESD kiekio apskaita, atskaitomybė teikiant patobulintus nacionalinius panešimus ir reguliarus tarpusavio vertinimas. Procesą palengvintų nepriklausomas koordinavimo mechanizmas. Be to, iki 2011 m. visos šalys turėtų pateikti ilgalaikius mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos augimo planus. Nors mažiausiai išsivysčiusios šalys nuo šio reikalavimo atleidžiamos, jos turėtų būti skatinamos siekti šio tikslo, numatant lankstesnį terminą ir teikiant joms tinkamą pagalbą. Iki 2011 m. savo ilgalaikę strategiją laikotarpiui iki 2050 m. pateiks ir ES. Prisitaikymo prie klimato kaitos srityje numatoma supaprastintas „iš apačios į viršų“ metodas, kurį taikant prisitaikymo priemonės bus laipsniškai įtraukiamos į nacionalines vystymosi strategijas ir (arba) skurdo mažinimo planus, numatytas reguliarus paramos koordinavimas šalyje, reguliari atskaitomybė nacionaliniuose pranešimuose ir pažangios patirties mainai. Didžiausias tokio decentralizuoto ir principu „iš apačios į viršų“ pagrįsto metodo privalumas tas, kad būtų naudojamos jau esamos institucijos (pertvarkytos ir atitinkamai sustiprintos) ir besivystančių šalių turimos struktūros (kas atitinka Paryžiaus deklaraciją dėl pagalbos veiksmingumo) ir būtų išvengta lygiagrečių struktūrų kūrimo. Jau šiandien labai daug dvišalių ir daugiašalių iniciatyvų vykdyti būtų sunkiau, jei reikėtų jas sujungti į centralizuotą struktūrą. Decentralizuota sistema, kurioje numatyta, kad atskiros šalys teikia savo pasiūlymus, pagalbos teikėjams suteikia daugiau laisvės sprendžiant, kaip jų įnašas turi būti veiksmingai panaudojamas, todėl tikėtina, kad įnašai bus didesni negu sukūrus vieną didelį centralizuotai valdomą daugiašalį fondą. Tačiau tai nereiškia, kad atmetama papildomo fondo sukūrimo galimybė, tokio kaip, pavyzdžiui, Meksikos pasiūlytas Žaliasis fondas, jei jis duotų papildomos naudos. Turėdama naujausią registrų informaciją ir reguliariai gaudama ataskaitas, pavyzdžiui, metines ŠESD apskaitas ir nacionalinius pranešimus, JTBKKK organizacija galėtų nustatyti klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos priemonių finansavimo spragas ir disbalansą. Tokios spragos turėtų būti taisomos per tarptautinį su klimato kaita susijusių veiksmų finansavimo klausimams skirtą aukšto lygio forumą, kuriame dalyvauja viešojo ir privačiojo sektorių šios srities ekspertai. Šis forumas, kuriame būtų tolygiai atstovaujami išsivysčiusių šalių bei besivystančių šalių sprendimų priėmėjai ir tarptautinės finansinės institucijos, turėtų prižiūrėti JTBKKK fondų, daugiašalio finansavimo tarpininkų ir dvišalių bendradarbiavimo agentūrų veiklą ir teikti politines rekomendacijas, siekiant užtikrinti, kad finansavimas būtų sąžiningai paskirstomas šalims ir būtų laikomasi klimato kaitos švelninimo ir prisitaikymo prie jos prioritetų. [1] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 2 skyrių. [2] Parengta pagal The World Bank, State and trends of the carbon market 2009 http://siteresources.worldbank.org/EXTCARBONFINANCE/Resources/State_and_Trends_of_the_Carbon_Market_2009-FINALb.pdf. [3] Žr. dokumentą SEK(2009) 101. [4] Direktyva 2009/28/EB. [5] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 4 skyrių. [6] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 3 skyrių. [7] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 7 skyrių. [8] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 3 skyrių. [9] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 3 skyrių. [10] KOM(2008) 645. [11] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 1 skyrių. [12] Remiamasi papildoma POLES (Jungtinis tyrimų centras) analize. [13] JTBKKK sekretoriatas. [14] Žr. Tarybų darbinio dokumento 5 skyrių, kur pateikiama išsamesnės informacijos apie veiklos, kurią būtų gerai finansuoti iš anksto, apimtį. [15] 2009 m. birželio 9 d., Liuksemburgas, 2948-asis Tarybos posėdis. [16] Briuselis, 2009 m. birželio 18–19 d. [17] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 6 skyrių. [18] Direktyva 2009/29/EB. [19] Žr. Tarnybų darbinio dokumento 8 skyrių.