I. ĮVADAS

Tarybos direktyva 2004/114/EB dėl trečiosios šalies piliečių įleidimo studijų, mokinių mainų, neatlygintino stažavimosi ar savanoriškos tarnybos tikslais sąlygų (toliau – Direktyva)[1] buvo trečioji teisėtos migracijos srities teisinė priemonė, kurią planuota priimti po Amsterdamo sutarties ir Tamperėje posėdžiavusios Europos Vadovų Tarybos priimtų išvadų.

Bendras tikslas – pristatyti Europą kaip aukšto lygio studijų centrą. Direktyva, kuri yra viena iš priemonių siekiant šio tikslo, siekiama sukurti bendrą teisinę sistemą, kad ES nepriklausančių šalių piliečiams (trečiųjų šalių piliečiams) būtų lengviau studijų tikslais atvykti į ES ir joje būti. Koordinuotos ir skaidrios teisinės sistemos dėka trečiųjų šalių studentai turi daugiau informacijos apie galimybes įgyti aukštąjį išsilavinimą ES, todėl ji jiems regimesnė, prieinamesnė ir patrauklesnė. Be to, studentų judumas turi teigiamos įtakos pasaulio ekonomikos vystymuisi, nes taip skatinama žinių ir idėjų apykaita.

Direktyvoje taip pat nustatytas pagrindinių taisyklių rinkinys, susijęs su sąlygomis, kuriomis į ES gali atvykti ir joje būti mokiniai, neatlygintini stažuotojai ir savanoriai. Šios laikinos migracijos formos nepriklauso nuo priimančios šalies darbo rinkoje susiklosčiusios padėties. Direktyva skatinamos tokios migracijos formos, taip pat siekiama skatinti tarpusavio tobulinimąsi ir geresnį skirtingų kultūrų pažinimą. Pirmieji ugdymo metai turi didžiulę įtaką jaunų žmonių vertybėms, požiūriui, siekiams ir žinioms. Įdarbinimas ir profesinis mokymas leidžia jiems įgyti svarbių įgūdžių, kurie jiems ir jų darbdaviams gali padėti ateityje sprendžiant įvairius darbinius klausimus. 2011 m., kurie paskelbti Europos savanoriškos veiklos metais, pabrėžiama, kaip dalyvavimas savanoriškoje veikloje gali suteikti vertingų galimybių mokytis ir dalyvauti kultūriniuose mainuose. Ši veikla padeda savanoriams įgyti naujų įgūdžių ir skatina solidarumą bei demokratines vertybes.

Ši ataskaita teikiama atsižvelgiant į direktyvos 21 straipsnyje nustatytą Komisijos pareigą. Joje apžvelgiama, kaip valstybės direktyvą perkėlė į nacionalinę teisę ir ją įgyvendino, tai pat nurodomos galimos problemos. Ši ataskaita grindžiama Komisijos užsakymu atliktu tyrimu[2] ir kitais šaltiniais, įskaitant ad hoc klausimus, pateiktus per Europos migracijos tinklą[3], skundus, klausimus ir peticijas, kuriuos atsiuntė atskiri asmenys, taip pat diskusijas su valstybėmis narėmis, kuriose nagrinėti praktiniai klausimai, kylantys taikant direktyvą.

Direktyva priimta 2004 m. gruodžio 13 d. Danija, Airija ir Jungtinė Karalystė nėra jos saistomos.

Valstybėms narėms suteikiama galimybė peržiūrėti ir atnaujinti faktinę informaciją.

II. STEBĖJIMAS IR PERKĖLIMAS

Pagal direktyvos 22 straipsnį valstybės narės šią direktyvą į nacionalinę teisę turėjo perkelti iki 2007 m. sausio 12 d. ir apie tai pranešti Komisijai.

2006–2010 m. Komisija rengė susitikimus su valstybėmis narėmis, kuriuose aptarė direktyvos įgyvendinimo ir aiškinimo klausimus.

2007 m. Komisija pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 258 straipsnį (buvęs 226 straipsnis) pradėjo pažeidimų nagrinėjimo procedūrą prieš 14 valstybių narių[4], kurios neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba netinkamai informavo Komisiją. Nuo tada visos valstybės narės priėmė perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, o pažeidimų nagrinėjimo procedūra dėl nepranešimo buvo nutraukta.

III. PERKĖLIMO Į NACIONALINĘ TEISĘ PRIEMONIŲ ATITIKTIS

3.1. Taikymo sritis asmenų atžvilgiu (3 straipsnis)

Direktyvos 3 straipsniu nustatyta, kurių kategorijų trečiųjų šalių piliečiams turi ir gali būti taikomos teisės aktų, kuriais direktyva perkeliama į valstybių narių nacionalinę teisę, nuostatos. Direktyva turi būti taikoma trečiųjų šalių piliečiams, kurie kreipiasi dėl leidimo atvykti į valstybės narės teritoriją studijų tikslais. Nuostatos taip pat gali būti taikomos trečiųjų šalių piliečiams, kurie kreipiasi dėl leidimo atvykti mokinių mainų, neatlygintinos stažuotės ar savanoriškos tarnybos tikslais.

Iš viso 10 valstybių narių[5] nusprendė šią direktyvą taikyti visų trijų neprivalomų kategorijų asmenims (mokiniams, neatlygintiniems stažuotojams ir savanoriams), o dar 5 valstybės narės[6] nusprendė ją taikyti tik vienos arba dviejų kategorijų asmenims. Iš viso 9 valstybės narės (AT, BE, DE, FI, LT, MT, NL, PL ir SE) į nacionalinę teisę perkėlė tik su studentais susijusias nuostatas.

Jeigu valstybės narės nusprendžia šią direktyvą taikyti vienai iš šių kategorijų priklausantiems asmenimis (ne studentams), atsižvelgiant į jų pasirinkimą, jos įpareigojamos į nacionalinę teisę perkelti atitinkamas direktyvos nuostatas, išskyrus atvejus, kai dėl nuostatų valstybė narė sprendžia savo nuožiūra. Vis dėlto panašu, kad kartais valstybės narės šios bendros taisyklės nepaisė.

3.2. Palankesnės nuostatos (4 straipsnis)

Kelios valstybės narės su ES nepriklausančiomis šalimis yra sudariusios dvišalius susitarimus, į kuriuos, atsižvelgiant į 4 straipsnio 1 dalies b punktą, įtrauktos palankesnės nuostatos, nei nustatytosios direktyvoje.

Be to, neatsižvelgiant į dvišalius ar daugiašalius susitarimus, 4 straipsnio 2 dalimi valstybėms narėms leidžiama priimti arba toliau taikyti nuostatas, kurios palankesnės už nustatytąsias direktyvoje. Vis dėlto atrodo, kad tam tikrais atvejais valstybės narės šią nuostatą suprato neteisingai ir neperkėlė privalomų direktyvos nuostatų, pavyzdžiui, neatlygintiniems stažuotojams netaikė reikalavimo pateikti mokymo susitarimą. Palankesnes nuostatas galima taikyti, jeigu jomis nesumažinamas trečiųjų šalių piliečiams direktyva suteikiamų teisių lygis. Nuostatomis negalima pakenkti direktyva siekiamam tikslui – užtikrinti tam tikrą trečiųjų šalių studentų įleidimo ir gyvenimo sąlygų suderinimo lygį, siekiant ES mastu sukurti skaidrią sistemą.

3.3. Įleidimo sąlygos (5, 6, 7, 9, 10 ir 11 straipsniai)

- Bendrosios įleidimo sąlygos (6 straipsnis)

6 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytą reikalavimą pateikti galiojantį kelionės dokumentą į nacionalinę teisę perkėlė visos valstybės narės, nemažai jų (CY, EL, FR, HU, MT, NL, SE ir SI), atsižvelgdamos į direktyvoje numatytą galimybę, nustatė ir papildomą reikalavimą, pagal kurį dokumentas turi galioti bent jau jo turėtojo numatomo buvimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpiu.

6 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytas reikalavimas nepilnamečiams pateikti tėvų sutikimą dėl numatomo buvimo. Neaišku, ar šis reikalavimas perkeltas į BG, IT ir NL nacionalinę teisę. Be to, IT ir LV reikalauja pateikti įrodymą, kad nepilnamečiui užtikrinta tinkama globa. AT, BE ir SE šį reikalavimą į nacionalinę teisę perkėlė neaiškiai[7].

Pagal 6 straipsnio 1 dalies c punkto nuostatas reikalaujama, kad trečiųjų šalių piliečiai turėtų sveikatos draudimą nuo bet kokios rizikos, nuo kurios paprastai draudžiami atitinkamos valstybės narės piliečiai. Šiuo atveju valstybės narės taikė skirtingą praktiką. BE vietoj draudimo reikalauja, kad trečiųjų šalių piliečiai turėtų pakankamai asmeninių lėšų gydimo išlaidoms padengti. Ne visiškai aišku, ar draudimas reikalingas IT. Be to, BG, CZ[8], LU, PL, RO, SI ir SK konkrečiai nenurodo, nuo kokios rizikos paprastai draudžiami jų piliečiai.

Beveik visos valstybės narės perkėlė 6 straipsnio 1 dalies d punkte nustatytą reikalavimą, pagal kurį trečiųjų šalių piliečiai neturi būti laikomi keliančiais grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar sveikatai . Neaišku, ar ir kaip šį reikalavimą į nacionalinę teisę perkėlė IT.

BG, CY, CZ, EE, DE, HU, LU, NL, PL, SI ir SK taiko reikalavimą pateikti įrodymą apie sumokėtą mokestį už prašymo nagrinėjimą, kaip leidžiama 6 straipsnio 1 dalies e punkte.

Ne visos valstybės narės į nacionalinę teisę perkėlė 6 straipsnio 2 dalies nuostatas, kuriomis joms taikomas reikalavimas supaprastinti ES programose, kuriomis skatinamas judumas į ES arba jos viduje, dalyvaujančių trečiųjų šalių piliečių įleidimo tvarką. Panašu, kad BE, BG, EE, DE, IT ir RO neperkėlė šios nuostatos, o kitos valstybės narės tik ragina supaprastinti tvarką, bet nėra nustačiusios konkrečių taisyklių dėl (pavyzdžiui) mažesnių mokesčių arba pagreitintų procedūrų. Todėl šios svarbios nuostatos perkėlimas į nacionalinę teisę vis dar nepatenkinamas.

- Specialiosios sąlygos studentams (7 straipsnis)

Pagal 7 straipsnio 1 dalies b punktą valstybės narės įpareigojamos viešai skelbti apie mėnesinių lėšų minimumą, kurį trečiosios šalies studentas turi įrodyti turįs pragyvenimo, studijų ir grįžimo kelionės išlaidoms padengti. Tai atitinka bendresnę jų pareigą informuoti trečiųjų šalių piliečius apie taikytinas studentų įleidimo taisykles, siekiant būsimiems studentams užtikrinti skaidrumą ir teisinį tikrumą ir taip paskatinti juos studijuoti ES. Šioje srityje daugeliui valstybių narių kilo problemų dėl perkėlimo į nacionalinę teisę. HU dėl būtinų lėšų sprendžiama kiekvienu atveju atskirai. Dėl daugelio kitų valstybių narių (BE, BG, CY, EL, LT, MT, NL, PL, PT, RO ir SK) kyla klausimas, ar skelbimo būdai yra pakankami, pavyzdžiui, kai informacija pateikiama tik oficialiuose tekstuose, su kuriais susipažinti arba kuriuos perskaityti trečiųjų šalių piliečiams nėra lengva.

7 straipsnio 1 dalies b punkte paminėta mažiausia reikalaujama suma labai skiriasi pagal valstybę narę – nuo 120 EUR per mėnesį BG iki 795 EUR – NL (2009 m.). Ji paprastai apskaičiuojama atsižvelgiant į atitinkamos šalies minimalų pragyvenimo lygį ir minimalų atlyginimą arba į tos šalies studentams teikiamų stipendijų dydį. Skirtingos šalys reikalauja ir skirtingų pakankamų lėšų įrodymų, pavyzdžiui, stipendijų (žr. 13 konstatuojamąją dalį) arba tėvų pajamų įrodymo. Nustatydamos lėšų sumą arba reglamentuodamos įrodymų rūšis valstybės narės privalo tinkamai laikytis proporcingumo principo ir atsižvelgti į direktyvos veiksmingumą.

Pagal 7 straipsnio 1 dalies c punktą valstybės narės reikalauja pateikti įrodymų, kad pareiškėjas pakankamai gerai moka kalbą, kuria dėstomas dalykas. EE, DE, IT ir MT pasinaudojo šia galimybe. Daugelyje valstybių narių kalbiniai įgūdžiai laikomi įrodytais, atsižvelgiant į tai, kad pareiškėją priėmė aukštojo mokslo įstaiga.

AT, BG, CY, EL, LT, MT, PL, PT ir RO į nacionalinę teisę perkėlė 7 straipsnio 1 dalies d punkto nuostatą, pagal kurią pareiškėjas turi pateikti įrodymus, kad sumokėjo įstaigos nustatytus mokesčius. Vis dėlto šis reikalavimas gali būti netiesiogiai taikomas kitose valstybėse narėse, reikalaujant patvirtinimo, kad pareiškėjas užsiregistravo švietimo įstaigoje.

Tik 11 valstybių narių (CY, FR, EL, HU, IT, LV, PL, PT, RO, SE ir SK), atsižvelgdamos į 7 straipsnio 2 dalį, nusprendė netaikyti reikalavimo trečiųjų šalių studentams turėti atskirą sveikatos draudimą, jeigu jie automatiškai apdraudžiami, kai tampa švietimo įstaigos studentais.

- Specialiosios sąlygos mokiniams (9 straipsnis)

12 valstybių narių[9] pranešė, kad į nacionalinės teisės aktus įtraukė nuostatas dėl mokinių. Panašu, kad visos 12 šalių, išskyrus BG, į nacionalinę teisę perkėlė reikalavimą pateikti priėmimo į vidurinio ugdymo įstaigą įrodymą (9 straipsnio 1 dalies b punktas). Tačiau tik CY, ES, IT, LU, PT, SI ir RO į nacionalinę teisę aiškiai perkėlė reikalavimą pateikti įrodymą apie dalyvavimą pripažintoje mokinių mainų programoje (9 straipsnio 1 dalies c punktas).

Pagal 9 straipsnio 1 dalies d punktą reikalaujama pateikti įrodymą, kad mokinių mainus vykdanti organizacija prisiima atsakomybę už mokinį, o pagal 9 straipsnio 1 dalies e punktą reikalaujama, kad mokinys būtų apgyvendinamas šeimoje , kuri tenkina nustatytas konkrečias sąlygas. Nei BG, nei SI nepateikė informacijos apie šių dviejų reikalavimų perkėlimą į nacionalinę teisę. ES ir PT nustatė, kad mokinys gali būti apgyvendintas mokymo įstaigos suteikiamame būste.

BG, CZ, ES ir SI į nacionalinę teisę 9 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatas dėl mokinių minimalaus ir maksimalaus amžiaus perkėlė neišsamiai, tačiau tai leidžiama pagal palankesnių nuostatų principą.

Atsižvelgdamas į 9 straipsnio 2 dalį, CY taiko abipusiškumo principą ir savo mokinių mainų programose leidžia dalyvauti tik tų trečiųjų šalių piliečiams, kurios suteikia tokią pačią galimybę CY mokiniams.

- Specialiosios sąlygos neatlygintiniems stažuotojams (10 straipsnis)

Iš viso 12 valstybių narių[10] į nacionalinės teisės aktus, kuriais įgyvendinama direktyva, įtraukė nuostatas dėl neatlygintinų stažuotojų.

IT į nacionalinę teisę neperkėlė nei reikalavimo dėl mokymo susitarimo (10 straipsnio a punktas), nei reikalavimo pateikti įrodymus dėl pakankamų pragyvenimo lėšų (10 straipsnio b punktas). Panašios perkėlimo į nacionalinę teisę problemos kilo ir dėl pareigos viešai skelbti apie mėnesinių lėšų minimumą, kaip nustatyta 7 straipsnio b punkte.

Panašu, kad tik FR ir LV nustatė konkrečią mažiausią reikalaujamą mėnesinių lėšų sumą, kurią turi turėti neatlygintini stažuotojai. Kitos valstybės narės nustatė tokią pačią sumą kaip studentams.

Tik EE ir RO reikalauja, kad trečiųjų šalių studentai mokytųsi kalbos pagrindų, kaip leidžiama pagal 10 straipsnio c punktą.

LU teisės aktuose nustatytas reikalavimas, pagal kurį stažuotė turi būti privaloma akademinio kurso dalis. CY nustatė, kad Darbo ir socialinės apsaugos ministerija turi nustatyti ir paskelbti, kokiuose darbo rinkos sektoriuose leidžiama dirbti neatlygintiniems stažuotojams.

- Specialiosios sąlygos savanoriams (11 straipsnis)

Iš 12 valstybių narių[11], į nacionalinės teisės aktus įtraukusių nuostatas dėl savanorių, CY, CZ, EL, HU, IT, LU, PT, RO ir SK nusprendė nustatyti sąlygas dėl amžiaus, kaip numatyta 11 straipsnio a punkte.

Visos 12 valstybių narių į savo nacionalinę teisę perkėlė reikalavimą dėl savanorio ir atsakingos organizacijos susitarimo , kaip nustatyta 11 straipsnio b dalyje. Tačiau įstatymuose ne visuomet nustatomi visi šio susitarimo elementai, nurodyti direktyvoje (užduočių apibūdinimas, darbo laikas, lėšos ir kt.). Visų pirma PT teisės aktuose nenurodyti jokie susiję reikalavimai, EL ir LU išvardija tik kelis iš jų.

11 straipsnio c punktu pareiškėjas įpareigojamas pateikti įrodymą, kad už savanoriškos tarnybos programą, kurioje jis dalyvauja, atsakinga organizacija sumokėjo už civilinės atsakomybės draudimą ir prisiima visą atsakomybę už savanorius jų buvimo metu, visų pirma susijusią su jų pragyvenimo, sveikatos priežiūros ir grįžimo kelionės išlaidomis. Tačiau PT šio reikalavimo į nacionalinę teisę neperkėlė. Kai kurios valstybės narės neaiškiai nustatė, kokiu mastu organizacija prisiima atsakomybę dėl visų trijų direktyvoje paminėtų elementų.

CY, RO ir SK pasinaudojo 11 straipsnio d punkte numatyta galimybe reikalauti, kad savanoris iš trečiosios šalies išklausytų tos valstybės narės kalbos, istorijos ir politinės bei socialinės struktūros įvadą .

3.4. Studentų judumas (8 straipsnis)

8 straipsniu reglamentuojamas labai svarbus trečiųjų šalių piliečių, kurie jau priimti studijuoti pirmojoje valstybėje narėje ir kurie kreipiasi dėl studijų tęsimo antrojoje valstybėje narėje, judumo klausimas.

Dauguma valstybių narių nurodė, kad nagrinėdamos prašymą atsižvelgia į tai, kada prasideda kursas, pavyzdžiui, taiko pagreitintas procedūras (NL) arba išduoda laikiną leidimą būti jų teritorijoje, kol bus priimtas sprendimas dėl prašymo (BG, DE). Vis dėlto, sprendžiant iš Komisijai pateikiamų klausimų, panašu, kad dėl papildomų su vizomis susijusių taisyklių trečiųjų šalių studentams sudėtingiau veiksmingai naudotis savo teise į judumą.

Be to, remdamosi palankesnių nuostatų taikymo principu, valstybės narės taiko tas pačias bendras sąlygas ir procedūras, kaip nustatyta direktyvos 6 ir 7 straipsniuose, nenustatydamos kitų papildomų nuostatų, nurodytų 8 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose[12].

Nors 8 straipsnio 2 dalyje nurodyta nukrypti leidžianti nuostata yra privaloma toms valstybėms narėms, kurios į savo nacionalinę teisę perkėlė 8 straipsnio 1 dalies c punktą, PT ir SK jos nenurodė.

Pirmoji valstybė narė antrajai valstybei narei privalo pateikti informaciją, susijusią su studento buvimu jos teritorijoje (8 straipsnio 3 dalis), tačiau šį reikalavimą į savo nacionalinę teisę perkėlė tik AT, CY, DE, EL, ES, FI, IT, LV, MT, PL, PT, SE ir SK. Iš gautos informacijos galima spręsti, kad valstybės narės retai pasinaudoja galimybe prašyti tokios informacijos.

3.5. Leidimai gyventi (12, 13, 14 ir 15 straipsniai)

- Studentams išduodami leidimai gyventi (12 straipsnis)

Remiantis 12 straipsnio 1 dalimi, 6 ir 7 straipsniuose nustatytas sąlygas tenkinantiems trečiųjų šalių studentams gali būti išduotas leidimas gyventi, taip pat tokio leidimo galiojimas gali būti pratęstas, jei sąlygos ir toliau tenkinamos. Daugelio valstybių narių teisės aktuose nėra aiškios pareigos išduoti leidimą gyventi ir jį pratęsti pagal šias sąlygas. Iš Komisijai pateiktų skundų ir klausimų akivaizdu, kad net jei trečiųjų šalių piliečiai įvykdo visus direktyvoje nustatytus susijusius reikalavimus, veiksmingai pasinaudoti teise gauti leidimą gyventi jiems dažnai trukdoma arba visai neleidžiama dėl papildomų su viza susijusių reikalavimų. Kelios valstybės nereikalauja turėti vizą, jose pakanka turėti leidimą gyventi.

12 straipsnio 1 dalyje taip pat apibrėžta studentams išduodamo leidimo galiojimo trukmė. Daugelyje valstybių narių ilgiausia galima galiojimo trukmė – vieneri metai (leidimo galiojimą galima pratęsti); tačiau kai kuriose valstybėse narėse galiojimo trukmė gali būti 3 ar net 5 metai (pvz., DE, HU, SK).

12 straipsnio 2 dalyje nustatytos konkrečios neprivalomos sąlygos, dėl kurių gali būti atsisakyta išduoti leidimą arba jis gali būti panaikintas; bendrosios sąlygos nustatytos 16 straipsnyje. Vadovaudamosi 12 straipsnio 2 dalies a punktu valstybės narės gali atsisakyti pratęsti arba gali panaikinti studentui išduotą leidimą gyventi, jeigu studentas nesilaiko 17 straipsniu nustatytų vertimosi ekonomine veikla sąlygų. Šią nuostatą į nacionalinę teisę perkėlė trylika valstybių narių[13]. Kitos valstybės narės, siekdamos kontroliuoti tokį piktnaudžiavimą, taiko 16 straipsnyje nustatytas bendrąsias atsisakymo išduoti leidimą sąlygas.

12 straipsnio 2 dalies b punktu valstybėms narėms suteikiama teisė atsisakyti pratęsti studentui išduoto leidimo gyventi galiojimą arba jį panaikinti, jeigu studentas studijuodamas daro nepakankamą pažangą. Šią nuostatą į nacionalinę teisę aiškiai perkėlė dvylika valstybių narių[14]. Kai kuriose kitose valstybėse narėse tas pats tikslas praktiškai pasiekiamas, kai švietimo įstaiga išregistruoja nepažangius studentus. Į tai atsižvelgusios ir remdamosi 16 straipsniu šios valstybės narės atsisako pratęsti studento leidimo gyventi galiojimą, nes studentas nebeatitinka įleidimo sąlygų.

- Mokiniams išduodamas leidimas gyventi (13 straipsnis)

Iš viso 12 valstybių narių įgyvendindamos direktyvą į nacionalinę teisę įtraukė nuostatas dėl mokinių, o 8 iš jų (CY, CZ, EE, LV, LU, PT, SI ir SK) nustatė, kad mokiniams leidimas gyventi išduodamas ne ilgesniam kaip vienerių metų laikotarpiui, kaip aiškiai nustatyta 13 straipsnyje.

Direktyvoje bendras mokinio buvimo laikas konkrečiai nenurodomas, tačiau kai kurios valstybės narės (ES, HU, SI, PT ir RO) nurodė mokiniams leidžiančios būti ilgiau nei vienerius metus.

- Neatlygintiniems stažuotojams išduodamas leidimas gyventi (14 straipsnis)

Iš viso 12 valstybių narių į nacionalinę teisę įtraukė nuostatas dėl neatlygintinų stažuotojų, o 6 iš jų (CY, CZ, LU, PT, RO ir SI) nustatė, kad leidimas gyventi išduodamas ne ilgesniam kaip vienerių metų laikotarpiui, kurį išskirtiniais atvejais galima pratęsti, kaip nustatyta direktyvoje. Leidimų gyventi galiojimo trukmė ribojama FR, kurioje profesinių mokyklų stažuotojai gali būti ne ilgiau kaip šešis mėnesius, ir RO, kurioje laidimą gyventi galima pratęsti ne ilgesniam kaip šešių mėnesių laikotarpiui. BG ir IT nuostatos dėl šio klausimo yra neaiškios.

Priešingai, EE, ES ir SK taiko lankstesnes nuostatas nei nustatytosios direktyvoje: pagal jas leidžiama būti ilgiau (iki trejų metų SK), atsižvelgiant į programos trukmę ir nenustatant išimtinių atvejų.

- Savanoriams išduodamas leidimas gyventi (15 straipsnis)

Iš viso 12 valstybių narių į nacionalinę teisę įtraukė nuostatas dėl savanorių. 8 iš šių valstybių narių (CY, EL, IT, LU, PT, RO, SI, ir SK) teisės aktuose nurodo, kad leidimas gyventi savanoriams bus išduodamas ne ilgesniam kaip vienerių metų laikotarpiui, išskyrus atvejus, kai savanoriškos veiklos programa trunka ilgiau – tokiu atveju leidimas gyventi išduodamas programos trukmės laikotarpiui. Tai atitinka direktyvos 15 straipsnio nuostatas.

HU nėra nustačiusi jokios nuo vienerių metų taisyklės nukrypti leidžiančios nuostatos.

Priešingai, EE, ES ir CZ taiko lankstesnes taisykles, pagal kurias leidimo gyventi galiojimo trukmė turi atitikti savanoriškos veiklos programos trukmę.

3.6. Leidimų gyventi panaikinimas arba atsisakymas juos pratęsti (16 straipsnis)

Priešingai nei 12 straipsnis, kuriame nustatytos atsisakymo išduoti leidimą ir jo panaikinimo sąlygos studentams, 16 straipsnis skirtas visų kategorijų trečiųjų šalių piliečiams, kuriems taikoma direktyva. Jame nustatytos trys galimos atsisakymo išduoti leidimą gyventi ir pagal direktyvą išduoto leidimo gyventi panaikinimo sąlygos: jei leidimas gautas apgaulės būdu; kai turėtojas neatitiko arba nebeatitinka atvykimo ir gyvenimo sąlygų; dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos priežasčių. Šioje srityje dėl perkėlimo į nacionalinę teisę problemų nekilo.

3.7. Studentų vykdoma ekonominė veikla (17 straipsnis)

Visos valstybės narės suteikė studentams teisę įsidarbinti, atsižvelgdamos į 17 straipsnį, kuriame nustatyta, kad „ne studijų metu [...] studentai turi teisę vykdyti ekonominę veiklą dirbdami“. Vis dėlto tik 12 valstybių narių nusprendė suteikti teisę užsiimti savarankiška ekonomine veikla kaip savarankiškai dirbantiems asmenims (AT, BE, CZ, DE, EE, ES, HU, IT, LT, LV, PL ir SE).

Pagal 17 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali atsižvelgti į padėtį darbo rinkoje ir CY, MT bei RO šia galimybe pasinaudojo. Be to, NL, DE ir AT atlieka darbo rinkos tyrimą, jeigu darbo valandos viršija tam tikrą nustatytą ribą[15]. Tačiau reikia atidžiai išnagrinėti, ar dėl šio klausimo valstybių narių teisės aktai atitinka Direktyvą 2004/114. Trečiosios šalies pilietybę turintiems studentams neturėtų būti taikomos tokios pat sąlygos kaip įprastiniams darbuotojams. Studentų galimybės įsidarbinti jau ir taip apribotos dėl nustatytų darbo valandų, todėl dėl praktikos, kai sistemingai atsižvelgiama į padėtį darbo rinkoje, studentai apskritai būtų iš jos išstumti. Taip būtų pakenkta direktyvos tikslui (žr. 18 konstatuojamąją dalį)[16].

Kaip leidžiama 17 straipsnio 1 dalimi, atskirą prašymą dėl išankstinio leidimo, paprastai tai – darbo leidimas, reikia pateikti šiose valstybėse narėse: AT, BE, BG, CY, CZ, EE, EL, ES, LT, MT, NL, RO ir SI.

Vadovaudamosi 17 straipsnio 2 dalimi, daug valstybių narių nustatė didžiausią valandų skaičių per savaitę arba dienų ar mėnesių skaičių per metus, kuriais studentai gali dirbti; šie skaičiai svyruoja nuo 10 valandų (trumpiausias direktyva reikalaujamas darbo laikas) iki 30 valandų per savaitę. CZ, EE, PL, PT, SK neriboja darbo valandų, tačiau taiko bendresnius apribojimus, paprastai laikydamosi principo, kad darbas neturėtų trukdyti pirminiam trečiosios šalies piliečio gyvenimo šalyje tikslui, t. y. studijoms.

Keturios valstybės narės riboja galimybes įsidarbinti pirmaisiais gyvenimo šalyje metais. Apribojimai taikomi nuo šešių mėnesių (CY) iki metų (DE[17], LT, LU[18] ir MT), atsižvelgiant į tai leidžiančias 17 straipsnio 3 dalies nuostatas.

Pagal 17 straipsnio 4 dalį BG, CZ, DE, EE, EL, FI, FR, HU, LT, LU, NL, PT ir RO nustatė pareigą pranešti apie vykdomą ekonominę veiklą. Dėl bendrųjų valstybėse narėse galiojančių imigraciją arba užimtumą reglamentuojančių teisės aktų ši pareiga paprastai taikoma darbdaviams.

3.8. Tvarka (18 ir 19 straipsnis)

- Procedūrinės garantijos ir skaidrumas (18 straipsnis)

18 straipsniu nustatomos procedūrinės garantijos ir skaidrumo principai, taikytini priimant sprendimą dėl prašymo. Šios nuostatos susijusios su prašymo nagrinėjimo laikotarpiu, pareiškėjo teise būti informuotam ir jo teise teisinėmis priemonėmis užginčyti sprendimą. Direktyva taikoma visai trečiosios šalies pilietybę turinčių studentų priėmimo procedūrai. Dėl to jos nuostatos dėl procedūrinių garantijų ir skaidrumo taip pat taikomos ilgalaikėms nacionalinėms vizoms (jei taikomas reikalavimas jas turėti), nes viza suteikia teisę atvykti į atitinkamą valstybę narę, todėl būsimi studentai, siekiantys gauti leidimą gyventi, turi pateikti prašymą išduoti vizą.

Daugelyje valstybių narių bendruosiuose imigraciją ir (arba) administracines procedūras reglamentuojančiuose teisės aktuose jau nustatytos reikalingos procedūrinės garantijos. Be to, kai kurios valstybės narės nustatė priemones, kuriomis užtikrinama, kad pareiškėjas galėtų laiku pradėti dalyvauti kursuose, mokymuose ar programoje ir kad būtų skelbiami prašymų nagrinėjimo terminai. Vis dėlto, sprendžiant iš daugelio Komisijos gautų skundų, panašu, kad praktiškai procedūros dažnai trunka ilgai ir nėra nustatytų aiškių terminų. Laikas, per kurį išnagrinėjamas prašymas, svyruoja nuo 7 darbo dienų iki 6 mėnesių[19]. BE, CY, DE, FI ir SE nėra nustačiusios jokių konkrečių terminų.

Be to, iš daugelio skundų ir klausimų, apie kuriuos buvo pranešta Komisijai, panašu, kad valstybių narių nuostatomis dėl vizų dažnai panaikinamos skaidrumo garantijos, kurių reikalaujama pagal direktyvą.

Panašu, kad BG ir IT įstatymuose nėra 18 straipsnio 3 dalyje nurodytų nuostatų dėl pranešimo procedūrų arba 18 straipsnio 4 dalies nuostatų dėl pareiškėjo teisės imtis teisinių veiksmų .

- Pagreitinta leidimų gyventi arba vizų išdavimo studentams arba mokiniams tvarka (19 straipsnis)

Direktyvos 19 straipsnyje nurodyta, kad gali būti nustatyta pagreitinta įleidimo tvarka, dėl kurios susitaria valstybių narių valdžios institucijos ir jų aukštojo mokslo įstaigos. Šią nuostatą į nacionalinę teisę perkėlė FR, EL, NL ir PL.

3.9 Mokesčiai (20 straipsnis)

Į 19 valstybių narių[20] teisės aktus įtrauktos nuostatos dėl mokesčių, kurių dydis svyruoja nuo 23 EUR (MT) iki 433 EUR (NL) mokėjimo. Nors pagal direktyvą valstybėms narėms aiškiai leidžiama nustatyti mokesčius, jos saistomos tam tikrų apribojimų. Mokesčiai gali būti nustatomi tik siekiant finansuoti prašymo nagrinėjimą, kaip nustatyta 19 straipsnyje, ir jie neturi viršyti ribos, kurią viršijus direktyva galėtų tapti neveiksminga. Šiuo atžvilgiu dėl didelių mokesčių, pavyzdžiui, taikomų NL, kyla klausimas dėl direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę.

3.10. Kitos teisės (24 straipsnis)

24 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės gali suteikti ir kitų teisių trečiosios šalies pilietybę turintiems studentams, nei nustatytosios direktyvoje, neatsižvelgiant į tų studentų buvimo priimančiojoje valstybėje narėje trukmę. Atitinkamai pagal LT teisę nustatyta, kad studento buvimo šalyje trukmė neturi poveikio kitų teisių įgijimui; PT nurodo, kad ji trečiosios šalies pilietybę turintiems studentams taiko tokias pačias ekonomines, socialines ir pilietines teises kaip ir piliečiams; ES pranešė, kad suteikdama socialines garantijas studentams taiko tokias pačias sąlygas kaip ir Ispanijos piliečiams.

IV. IŠVADOS

Trečiųjų šalių pilietybę turinčių studentų pritraukimas į ES yra pagrindinis ES imigracijos politikos tikslas, kuris dar kartą pabrėžtas Stokholmo programoje. Įgyvendinant šios direktyvos tikslus, 2009 m. į ES atvyko daugiau kaip 200 000 trečiųjų šalių piliečių[21]. Direktyva – svarbi priemonė siekiant visapusio atitinkamų migrantų, jų kilmės šalių ir priimančiųjų valstybių narių tobulėjimo.

Valstybės narės vis labiau pabrėžia tarptautinį savo nacionalinių švietimo ir mokymo sistemų aspektą, kaip galima matyti iš jų strategijų ir investicijų į naujas priemones, pavyzdžiui, naujas judumo programas, politinius dialogus su trečiosiomis šalimis ir naujas akademinio bendradarbiavimo formas. Antra, valstybės narės daugiau dėmesio skiria populiarinimo ir rinkodaros veiklai, be kita ko, atsižvelgdamos į augančią konkurencingą tarptautinę švietimo rinką.

ES taip pat vykdo lygiagrečius išorės veiksmus, kuriais daugiausia dėmesio skiriama populiarinimui, finansinei paramai ar politiniams dialogams dėl trečiųjų šalių piliečių, visų pirma studentų, judumo. Įvairiose švietimo ir (arba) mokymo srityse ir etapuose taikant tarptautinį aspektą ne tik suteikiamos galimybės migrantams, bet ir užtikrinama nauda ES, jos piliečiams ir darbo rinkoms. Migracija yra vienas iš globalizacijos aspektų, todėl ES turi būti patraukliu trečiųjų šalių piliečių, kurie svarsto galimybę mokytis, studijuoti, dalyvauti mokymuose ar vykdyti savanorišką veiklą užsienyje, kelionės tikslu.

Tačiau iš ataskaitos matyti, kad šiuo ES teisės aktu suteikiamomis galimybėmis nėra iki galo išnaudojamos. Visų pirma gana žemas suderinimo, kurio siekiama vienbalsiai priimta direktyva, lygmuo, nes tik kelios direktyvos nuostatos yra teisiškai privalomos, o daugeliu nuostatų valstybėms narėms konkrečios pareigos nenustatomos.

V. VEIKSMAI, KURIŲ REIKIA IMTIS

Siekdama užtikrinti, kad direktyva būtų teisingai perkelta ir įgyvendinta ES valstybėse narėse, Komisija naudosis visomis jai Sutartimi suteiktomis galiomis ir prireikus pradės pažeidimų nagrinėjimo procedūrą.

Komisija taip pat toliau bendradarbiaus su valstybėmis narėmis sprendžiant techninius klausimus. Atitinkamas Ryšių komitetas toliau sieks nustatyti sunkumus ir padės keistis nuomonėmis dėl direktyvos aiškinimo. Būtų galima išsamiau aptarti ir aiškiau išdėstyti kai kuriuos teisinius bei techninius klausimus, susijusius su, pavyzdžiui, palankesnėmis nuostatomis, sveikatos draudimu, su studentais susijusius informacijos skelbimu, studentų judumu.

Komisija ketina teikti informaciją ir paramą tiek valstybėms narėms, tiek trečiųjų šalių piliečiams, išnaudodama visas interneto teikiamas galimybes, visų pirma naudodamasi būsimu imigracijos portalu.

Nors pirmiausia siekiama užtikrinti, kad valstybės narės veiksmingai įgyvendintų direktyvą, ataskaitoje taip pat nurodomas neišvengiamas poreikis iš dalies keisti direktyvą, visų pirma kiek tai susiję su procedūrinių garantijų stiprinimu (konkretūs prašymų nagrinėjimo terminai, valstybių narių pareiga nurodyti atsisakymo tenkinti prašymą priežastis); judumo nuostatų stiprinimu; ryšių su ES programomis, kuriomis sudaromos palankesnės sąlygos siekti trečiųjų šalių piliečių judumo į ES, skatinimu; klausimų, susijusių su savanoriais, neatlygintinais stažuotojais ir mokiniais, suderinimu, siekiant bendrai gerinti visą ES teisinę sistemą, susijusią su švietimu, mokymu ir kultūriniais mainais su trečiosiomis šalimis.

Galiausiai, leidžiant trečiųjų šalių piliečiams įgyti įgūdžių ir žinių, kai jie mokosi Europoje, skatinama protų apykaita ir remiamas bendradarbiavimas su trečiosiomis šalimis žmogiškojo kapitalo ir užimtumo srityse, kuris naudingas ir siunčiančiosioms, ir priimančiosioms šalims. Todėl nedarant neigiamo poveikio valstybių narių galioms nustatyti migrantų skaičių, būtų galima konkrečiai aptarti trečiųjų šalių piliečių įsidarbinimo galimybes pasibaigus jų studijoms, nes panašu, kad tai yra lemiamas veiksnys, į kurį studentai atsižvelgia rinkdamiesi kelionės tikslo šalį, be to, šis klausimas visuotinai aktualus dėl mažėjančio darbingo amžiaus piliečių skaičiaus ir visame pasaulyje vyraujančio aukštos kvalifikacijos darbuotojų poreikio.

[1] OL L, 2004 12 23, p. 12.

[2] Tyrimas, kurį rėmė Komisija, o atliko GHK.

[3] Žr. visų pirma ad hoc klausimus Nr. 54, 73, 101, 273, 289 ir 313.

[4] CY, DE, EE, EL, ES, FI, FR, IT, LU, MT, PL, PT, RO, SK.

[5] CY, CZ, EE, ES, IT, LU, PT, RO, SI ir SK.

[6] BG: neatlygintiniems stažuotojams ir mokiniams (teisės aktų projektai); EL: savanoriams; FR: neatlygintiniems stažuotojams; HU: mokiniams ir savanoriams; LV: mokiniams.

[7] Šios valstybės narės įgyvendino tik studentams, kurie paprastai yra pilnamečiai, taikomas direktyvos nuostatas.

[8] CZ tai taikoma tik pirminiu buvimo laikotarpiu, iki leidimo atnaujinimo.

[9] BG, CY, CZ, EE, ES, IT, LU, LV, PT, RO, SI ir SK.

[10] BG (teisės aktų projektai), CY, CZ, EE, ES, FR, IT, LU, PT, RO, SI ir SK.

[11] CY, CZ, EE, EL, ES, HU, IT, LU, PT, RO, SI ir SK.

[12] AT, BE, BG, CZ, FR, HU, LV, LT, NL, PT, RO, SI ir SE netaiko 8 straipsnio 1 dalies b punkto, be to, AT, BE, CZ, EE, ES, FR, HU, LT, NL, PL, RO, SI ir SE netaiko 8 straipsnio 1 dalies c punkto.

[13] BE, CY, CZ, DE, EE, EL, FR, LT, LU, NL, PT, SI ir SK.

[14] AT, BE, CY, DE, EL, ES, FR, LT, PL, PT, SE ir SK.

[15] 10 valandų per dieną NL; 10–20 valandų, atsižvelgiant į studijų pakopą, AT; 90 dienų per metus dirbant visą darbo dieną DE.

[16] Dėl šio klausimo Komisija kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl AT teisės akto; Plg. 2010 m. rugsėjo 30 d. Komisijos pranešimą spaudai IP/10/1230. Per šį laikotarpį AT savo teisės aktus suderino su direktyva.

[17] Apribojimas taikomas tik parengiamųjų kursų studentams.

[18] Apribojimas taikomas tik pirmosios pakopos studentams.

[19] 7 dienos ES, 15 darbo dienų HU, 30 dienų LV, 2,5 mėnesio PL, RO, SI ir SK; 2 mėnesiai CZ, EL, PT, EE; 3 mėnesiai LU; 4 mėnesiai FR.

[20] AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LV, PL, PT, SE, SI ir SK.

[21] Pateikti duomenys susiję tik su 24 valstybėmis narėmis, kurioms ši direktyva privaloma. Nominaliąja verte šalys, į kurias atvyksta daugiausia trečiųjų šalių piliečių, siekiančių įgyti išsilavinimą ir studijuoti, 2009 m. buvo: Prancūzija (53 563), Italija (32 634), Vokietija (31 345), Ispanija (22 068) ir Švedija (13 968). Vidutiniškai dauguma leidimų gyventi, kuriuos valstybės narės išduoda siekdamos direktyvos tikslų, išduodami studentams. šaltinis – Eurostatas.