2018 m. Europos Parlamentas paskelbė Direktyvos įgyvendinimo ataskaitą, pagrįstą 2017 m. tyrimu. Be to, Europos Parlamentas nagrinėjo, kaip veikia Europos apsaugos orderis, atsižvelgiant į 2018 m. paskelbtą bendrą tyrimą dėl baudžiamojo proceso teisės ES.

Informacija apie kompetentingas institucijas daugiausia buvo renkama per Europos e. teisingumo portalą. Tačiau tik pusė valstybių narių atsakė į e. teisingumo portalo prašymą ir vos kelios iš jų informaciją perdavė tiesiogiai atskirame nacionalinių vykdymo priemonių duomenų bazei skirtame dokumente. Likusioms valstybėms narėms nepateikus informacijos, informacija apie kompetentingas institucijas turėjo būti nustatyta ir gauta iš nacionalinės teisės aktų, apie kuriuos pranešta nacionalinių vykdymo priemonių duomenų bazei. Gautą informaciją galima rasti Europos teisminio tinklo svetainėje.

2015 m. kovo mėn. pagal SESV 258 straipsnį Komisija pradėjo pažeidimų nagrinėjimo procedūrą prieš visas šias valstybes nares dėl to, kad jos nepranešė apie savo perkėlimo į nacionalinę teisę priemones. 2015 m. gruodžio mėn. Komisija išsiuntė pagrįstas nuomones Graikijai ir Rumunijai, o 2016 m. liepos mėn. – Belgijai. Iki 2017 m. spalio 4 d. visos valstybės narės, kurioms Direktyva privaloma, pranešė Komisijai apie savo perkėlimo į nacionalinę teisę priemones. Priemonių, apie kurias pranešta, prima facie analizė neatskleidė trūkstamų elementų. Pažeidimo nagrinėjimo procedūros dėl nevisiško perkėlimo į nacionalinę teisę buvo užbaigtos. Tačiau tai neužkerta kelio Komisijai pradėti tolesnių pažeidimų nagrinėjimo procedūrų dėl neteisingo Direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę.

Be to, Direktyvoje nustatyta, kad jei prašymas išduoti Europos apsaugos orderį atmetamas, išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija turi informuoti saugomą asmenį apie visas jos nacionalinėje teisėje numatytas taikytinas teisių gynimo priemones dėl tokio sprendimo (6 straipsnio 7 dalis).

Daugiau kaip pusė valstybių narių perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę. Kai kurios iš jų taiko griežtesnius reikalavimus nei Direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje nustatytas minimalus reikalavimas. Pavyzdžiui, vienoje valstybėje narėje pavojų keliantis asmuo, kuris nebuvo išklausytas vykstant procesui, kuriame buvo paskirta nacionalinė apsaugos priemonė, pakviečiamas į klausymą per 72 valandas nuo prašymo išduoti Europos apsaugos orderį pateikimo. Kitoje valstybėje narėje išduodančioji institucija turi patikrinti, ar nacionalinė apsaugos priemonė buvo paskirta taikant rungimosi principu grindžiamą procedūrą. Jei taip nėra, ji praneša pavojų keliančiam asmeniui apie sprendimą, kuriuo numatyta nacionalinė apsaugos priemonė. Kita valstybė narė reikalauja, kad būtų išklausytas ir saugomas asmuo, ir pavojų keliantis asmuo, išskyrus atvejus, kai šios dvi šalys susitaria taikyti rašytinę procedūrą.

Išduodančiosios valstybės kompetentinga institucija turi išversti Europos apsaugos orderį į vykdančiosios valstybės valstybinę (-es) kalbą (-as) (17 straipsnio 1 dalis). Valstybės narės gali pareikšti, kad jos priims vertimą į vieną ar daugiau oficialiųjų Sąjungos kalbų (17 straipsnio 3 dalis).

Direktyvoje nenumatytas privalomas terminas, per kurį reikia pripažinti Europos apsaugos orderį arba paskirti Europos apsaugos orderiu pagrįstą nacionalinę apsaugos priemonę. Vis dėlto kelios valstybės narės nustatė konkrečius Europos apsaugos orderio vykdymo terminus ir įpareigojo savo kompetentingas institucijas pripažinti Europos apsaugos orderį arba priimti kitą sprendimą dėl priemonės. Priklausomai nuo valstybės narės, šis terminas – 2 dienos, 3 dienos, 10 dienų, 15 dienų, 7+10 dienų arba 28 dienos. Šiose valstybėse narėse numatyta galimybė pratęsti terminą, jei jų kompetentingoms institucijoms reikia konsultuotis su išduodančiosios valstybės kompetentingomis institucijomis dėl Europos apsaugos orderyje pateiktos neišsamios informacijos (9 straipsnio 4 dalyje nustatyta procedūra).

Vykdančioji valstybė, gavusi Europos apsaugos orderį, be nederamo delsimo turi jį pripažinti ir paskirti atitinkamą apsaugos priemonę, kurios ji gali imtis pagal savo nacionalinę teisę panašiu atveju (9 straipsnio 1 ir 2 dalys). Vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija gali tam tikru mastu savo nuožiūra paskirti tokią priemonę.

Be to, kai kuriose valstybėse narėse neteikiama informacijos apie galimas apsaugos priemonės, paskirtos remiantis Europos apsaugos orderiu, pažeidimo teisines pasekmes. Vienoje valstybėje narėje ji teikiama tik pavojų keliančiam asmeniui, o kitoje – tik išduodančiosios valstybės kompetentingai institucijai ir pavojų keliančiam asmeniui.

3.4.4.Nepripažinimo pagrindai (10 straipsnio 1 dalis)

Direktyvoje numatyti devyni Europos apsaugos orderio nepripažinimo pagrindai (10 straipsnio 1 dalis). Vykdančiosios institucijos, remdamosi šiais pagrindais, gali atsisakyti pripažinti Europos apsaugos orderį. Keliose valstybėse narėse nustatyta, kad į nacionalinę teisę perkelti pagrindai neprivalomi, viena šalis nustatė, kad jie yra privalomi. Keliose kitose valstybėse narėse dauguma nepripažinimo pagrindų nustatomi kaip privalomi ir nedidelis skaičius – kaip neprivalomi. Dvi valstybės narės, perkeldamos šiuos pagrindus į nacionalinę teisę beveik vienodomis sąlygomis taikė abu metodus (privalomą ir neprivalomą).

Kelios kitos valstybės narės į nacionalinę teisę perkėlė daugumą nepripažinimo pagrindų (kaip neprivalomus), tačiau kartu nenustatė vieno iš nepripažinimo pagrindų. Kelios valstybės narės visiškai neperkėlė nepripažinimo pagrindų į nacionalinę teisę.

Tokie įgyvendinimo metodai gali paskatinti skirtingų teisinių sistemų neatitikimus ir dėl to praktiškai gali būti sunkiau taikyti Direktyvą.

Be Direktyvos 10 straipsnyje nustatytų nepripažinimo pagrindų, kelios valstybės narės savo nacionalinės teisės aktuose nustatė papildomus Europos apsaugos orderio nepripažinimo pagrindus, susijusius su galimu pavojų keliančio asmens pagrindinių teisių pažeidimu.

3.4.5.Įpareigojimas informuoti saugomą asmenį ir išduodančiąją valstybę apie Europos apsaugos orderio nepripažinimą (10 straipsnio 2 dalis)

Šia direktyva vykdančiosios valstybės kompetentingai institucijai, kuri atsisako pripažinti Europos apsaugos orderį, nurodomi keli įpareigojimai teikti informaciją. Ši kompetentinga institucija be nederamo delsimo turi informuoti išduodančiąją valstybę ir saugomą asmenį apie šį atsisakymą bei jo pagrindus. Beveik visos susijusios valstybės narės perkėlė šį įpareigojimą į nacionalinę teisę. Tačiau keliose valstybėse įgyvendinimo nuostatomis jų kompetentingos institucijos įpareigojamos informuoti tik išduodančiąją valstybę, o ne saugomą asmenį.

Be to, vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija prireikus privalo informuoti saugomą asmenį apie galimybę prašyti paskirti apsaugos priemonę pagal jos nacionalinę teisę. Kelios valstybės narės perkėlė šį įpareigojimą į nacionalinę teisę, tačiau kelios valstybės narės to nepadarė.

Direktyvoje nustatyta, kad vykdančiosios valstybės kompetentinga institucija taip pat turi informuoti saugomą asmenį apie bet kurias jos nacionalinėje teisėje numatytas taikytinas teisių gynimo priemones dėl sprendimo dėl nepripažinimo. Kelios valstybės narės šio įpareigojimo į nacionalinę teisę neperkėlė.

3.5.Apsaugos priemonių skyrimas remiantis Europos apsaugos orderiu, priemonių pažeidimas ir jo pasekmės, įpareigojimas pranešti apie pažeidimą (11 ir 12 straipsniai)

3.5.1.Apsaugos priemonių skyrimo ir vykdymo procedūros (11 straipsnio 1 dalis)

Remiantis Direktyva, paskirti ir vykdyti priemones vykdančiojoje valstybėje, kurioje pripažintas Europos apsaugos orderis, turi būti vykdančiosios valstybės kompetencija, ir tokiems sprendimams taikoma tos valstybės teisė (11 straipsnio 1 dalis).

Visose valstybėse narėse, išskyrus vieną, perkėlimo į nacionalinę teisę nuostata primenama, kad paskiriant ir vykdant apsaugos priemones taikoma nacionalinė teisė. Viena valstybė narė nurodė, kad paskiriant nacionalinę apsaugos priemonę būtina išklausyti pavojų keliantį asmenį. Kitoje valstybėje narėje reikalaujama išklausyti pavojų keliantį asmenį, išskyrus atvejus, kai ir saugomas asmuo, ir pavojų keliantis asmuo susitaria taikyti rašytinę procedūrą. Keliose kitose valstybėse narėse tokie klausymai turi būti rengiami, jei įmanoma. Taip pat viena valstybė narė teisės akte, kuriuo Direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, aiškiai numato, kad Europos apsaugos orderis pripažįstamas ir atitinkama apsaugos priemonė paskiriama neišklausius pavojų keliančio asmens.

Vykdančiosios valstybės teisė taip pat turi būti taikoma teisių gynimo priemonėms dėl toje valstybėje priimtų sprendimų dėl Europos apsaugos orderio (11 straipsnio 1 dalis). Direktyvoje nenumatyta atskira teisių gynimo priemonė pavojų keliančiam asmeniui, jei šis asmuo nori ginčyti vykdančiojoje valstybėje paskirtą apsaugos priemonę. Šiuo atžvilgiu Direktyvoje nurodomos nacionalinės procedūros, jei jos nustatytos tos valstybės nacionalinėje teisėje. Reikėtų pažymėti, kad Direktyvoje nenumatytas įpareigojimas informuoti pavojų keliantį asmenį apie galimas teisių gynimo priemones.

Kelios valstybės narės savo teisės akte, kuriuo Direktyva perkeliama į nacionalinę teisę, aiškiai nustatė, kad pavojų keliantis asmuo turi teisę ginčyti Europos apsaugos orderio pripažinimą ir (arba) juo grindžiamos nacionalinės apsaugos priemonės paskyrimą. Esama įvairių galimų teisių gynimo priemonių: pradedant skundu (turinčiu stabdomąjį poveikį arba jo neturinčiu) tai pačiai institucijai, kuri pripažino Europos apsaugos orderį ir paskyrė nacionalinę apsaugos priemonę, ir baigiant apeliaciniu skundu aukštesnei institucijai, pagrįstu teisinėmis ar faktinėmis aplinkybėmis, arba siekiant užginčyti priemonių priimtinumą.