Dar prieš patvirtinant Direktyvą valstybės narės turėjo užtikrinti, kad jų laisvo judėjimo teisės aktai būtų taikomi visų kategorijų asmenims ir be jokios diskriminacijos apimtų visus į SESV 45 straipsnį įtrauktus aspektus. Atsižvelgiant į tai, kad Direktyvos 1 ir 2 straipsnių taikymo sritis yra tokia pat kaip ir SESV 45 straipsnio ir Reglamento (ES) Nr. 492/2011, kurių nuostatos taikomos tiesiogiai, tais straipsniais valstybėms narėms nenustatyta naujų su perkėlimu į nacionalinę teisę susijusių įpareigojimų. Vis dėlto šie abu straipsniai buvo paskata kai kurioms valstybėms narėms patikrinti, ar jų galiojančios nacionalinės taisyklės iš tikrųjų atitinka subjektinę ir materialinę minėtų nuostatų taikymo sritį.

Vadovaujantis Direktyvos 9 straipsniu, šioje ataskaitoje aptariamas Direktyvos įgyvendinimas. Kai turima reikiamos informacijos, šioje ataskaitoje taip pat nagrinėjamas praktinis Direktyvos veiksmingumas. Be to, joje nagrinėjama, ar būtina iš dalies pakeisti Direktyvą, siekiant užtikrinti geresnį Sąjungos laisvo darbuotojų judėjimo teisės aktų vykdymą.

Šia direktyva darbuotojams ir (arba) jų šeimos nariams, be SESV 45 straipsnyje ir Reglamente (ES) Nr. 492/2011 nustatytų teisių, nesuteikiama naujų materialinių teisių. Ja tik siekiama užtikrinti veiksmingesnį ir vienodesnį esamų teisių taikymą ir įgyvendinimą.

3.2. Teisių apsauga (3 straipsnis)

Visose valstybėse narėse užtikrinama galimybė pasinaudoti teisminėmis procedūromis, kad Sąjungos darbuotojai ir jų šeimos nariai galėtų apginti savo teises, suteiktas pagal SESV 45 straipsnį ir Reglamentą (ES) Nr. 492/2011, jei mano, kad šios teisės buvo pažeistos. Dažniausiai ta galimybė užtikrinama taikant procedūrines taisykles, kuriomis apskritai draudžiama diskriminacija ir kurios galiojo dar prieš įsigaliojant Direktyvai. Kai kuriose šalyse galioja specialūs teisės aktai dėl užsieniečių darbuotojų teisės kreiptis į teismą. Kaip reikalaujama Direktyvoje, pažeistų teisių gynimo apribojimai netaikomi, net pasibaigus santykiams, kurių metu galimai buvo nustatytas apribojimas ir sudaryta kliūtis arba buvo diskriminuojama.

Asociacijos, organizacijos (įskaitant socialinius partnerius) arba kiti subjektai, kurie pagal nacionalinę teisę yra teisėtai suinteresuoti užtikrinti, kad būtų laikomasi Direktyvos nuostatų, turi teisę Sąjungos darbuotojų vardu arba juos remdami dalyvauti teisminėse ir (arba) administracinėse procedūrose. Taip yra visose valstybėse narėse, išskyrus Italiją, kur profesinės sąjungos, atrodo, gali dalyvauti procedūrose tik kolektyvinės diskriminacijos atveju.

Kalbant apie apsaugą nuo viktimizacijos, daugumoje šalių priemonės, kuriomis siekiama apsaugoti Sąjungos darbuotojus nuo priešiško požiūrio arba neigiamų pasekmių, nustatytos nacionaliniuose kovos su diskriminacija arba užimtumo įstatymuose. Tik Maltoje ir Kipre, perkėlus Direktyvą į nacionalinę teisę, patvirtintos specialios nuostatos dėl viktimizacijos. Lietuvoje ir Portugalijoje apsauga, atrodo, taikoma tik darbo santykiams, todėl ji neužtikrinama, pavyzdžiui, darbo ieškantiems asmenims, kurie iš esmės gali nukentėti nuo valdžios institucijų.

Informacija apie praktinį 3 straipsnio nuostatų įgyvendinimą yra labai ribota. Atsakydamos į klausimyno klausimus, tik Lietuvos profesinės sąjungos nurodė keturis atvejus, kai dėl klausimų, kuriems taikoma Direktyva, pastaruoju metu kreiptasi į nacionalinius teismus. Estija nurodė du skundus, kuriuos 2017 m. nagrinėjo neteisminės institucijos. Jie buvo susiję su tam tikra valdžios institucijų praktika pripažįstant profesines kvalifikacijas ir Sąjungos piliečio šeimos nariui suteikiant teisę gyventi šalyje. Vokietija ir Lietuva nurodė, kad būta atvejų, kai organizacijos, siekdamos paremti darbuotojus, dalyvavo teisminėse ir (arba) administracinėse procedūrose.

Informacijos trūkumas paaiškinamas tuo, kad Direktyva perkelta tik neseniai, kad laisvo judėjimo įstaigos (4 straipsnis) dar nesukaupė tokios informacijos ir kad tokie atvejai nesuskirstyti į grupes pagal diskriminaciją patyrusių Sąjungos darbuotojų pilietybę.

3.3. Vienodo požiūrio skatinimo įstaiga (-os) (4 straipsnis)

Direktyva nustatoma naujovė yra tai, kad ja valstybės narės įpareigojamos paskirti struktūrą ir (arba) įstaigą, kuri skatintų vienodą požiūrį į Sąjungos darbuotojus ir jų šeimos narius neatsižvelgiant į jų pilietybę, taip pat šalintų nepagrįstus jų teisės laisvai judėti apribojimus ir kliūtis.

Įstaigos paskyrimas ir užduočių vykdymas

Nuo 2017 m. lapkričio mėn. laisvo judėjimo įstaigos paskirtos visose valstybėse narėse, nors Italijoje, Jungtinėje Karalystėje ir Prancūzijoje apie šį paskyrimą nebuvo paskelbta pagal 6 straipsnio 1 dalies reikalavimus. Šios valstybės narės nepriėmė jokio teisės akto, kuriuo įgyvendinama Direktyva. Be to, šių įstaigų interneto svetainėse nenurodoma, kad jos yra atsakingos už Direktyvos įgyvendinimą arba kad atlieka Direktyvoje nurodytas užduotis. Šių įstaigų sąrašą Europos Komisija skelbia internete.

Didžiojoje daugumoje valstybių narių laisvo judėjimo įstaigos funkcijos priskirtos esamoms struktūroms, išskyrus Vokietiją ir Slovėniją, kuriose įsteigtos naujos struktūros. Kalbant apie įstaigų rūšis, 20 valstybių narių buvo išplėsta lygybės įstaigų kompetencija, kad jos galėtų spręsti Sąjungos darbuotojų ir jų šeimos narių diskriminacijos dėl pilietybės klausimus. Antra labiausiai paplitusi įstaigų rūšis yra darbo rinkos institucijos (pavyzdžiui, valstybinės užimtumo tarnybos arba EURES tarnybos ir darbo inspekcijos) ir darbo ministerijos. Kitaip nei daugumoje šalių, Austrijoje atsakingos įstaigos yra federaliniai ir regioniniai darbo rūmai, o Švedijoje – Nacionalinė prekybos valdyba (šalies vidaus rinkos institucija).

Kalbant apie įstaigų užduotis, kai kurios valstybės narės teigia, kad jų įstaiga atlieka visas Direktyvoje išvardytas užduotis, nors tam tikros užduotys aiškiai nenurodytos įstaigos įstatuose ir nėra konkrečių pavyzdžių, kaip įstaiga jas atlieka. Nenurodytos tokios užduotys kaip atlikti laisvo judėjimo kliūčių tyrimus ir studijas ir teikti rekomendacijas bet kokiais klausimais, susijusiais su nepagrįstais apribojimais, kliūtimis ar diskriminacija. Atrodo, kad Italijoje, Jungtinėje Karalystėje, Latvijoje ir Slovakijoje į įstaigų atsakomybės sritis įtrauktos ne visos užduotys.

Be to, be diskriminacijos dėl pilietybės, ES laisvo darbuotojų judėjimo taisyklėse taip pat draudžiami nepagrįsti laisvo judėjimo apribojimai ar kliūtys. Dar neaišku, ar šis klausimas praktiškai įtrauktas į įstaigų, paskirtų įgyvendinant Direktyvą, kompetencijos sritį.

Geriausia patirtis Nyderlanduose. Naudojimasis socialinės žiniasklaidos taikomosiomis programomis Nyderlanduose viešosios informacijos tarnyba į pateiktus klausimus atsako naudodamasi socialiniais tinklais „Twitter“, „Facebook“ ir „WhatsApp“.

Iš atsakymų į klausimyno klausimus matyti, kad pagrindinė įstaigų praktiškai vykdoma veikla sutampa su Direktyvoje nustatytomis užduotimis. Daugumoje šalių daugiausia dėmesio skiriama: 1) pagalbos, kurią daugiausia sudaro informavimas ir teisinės konsultacijos, teikimui; 2) informuotumo apie laisvo judėjimo teises ir įstaigų veiklą didinimui naudojantis įvairiais informacijos kanalais ir (arba) 3) bendradarbiavimo su kitais suinteresuotaisiais subjektais stiprinimui. Norint pasiekti asmenis, kuriems reikia informacijos, kai kuriose šalyse naudojamasi socialinių tinklų taikomosiomis programomis (arba ketinama tai daryti).

Vis dėlto iki šiol sukaupta nedaug informacijos apie tai, kaip dažnai įstaigos teikia teisinę ir (arba) kitokią pagalbą. Atsakydamos į klausimyno klausimus, tik kelios šalys pateikė tam tikrų duomenų apie tai, kaip dažnai jos teikia tokią pagalbą.

Geriausia patirtis Danijoje. Kliūčių tyrimas Danijoje atsakinga įstaiga atlieka atitinkamų institucijų tyrimą, susijusį su jų kompetencijai priskiriamomis kliūtimis ir (arba) diskriminacijos atvejais.

Tik septyniose valstybėse narėse atlikti klausimų, susijusių su laisvu darbuotojų judėjimu, tyrimai ir studijos arba parengtos tokios ataskaitos (arba ketinama tai daryti). Svarbu, kad informacija apie kliūtis, apribojimus ir diskriminaciją būtų renkama, vertinama ir viešai skelbiama. Tai gali padėti ne tik didinti bendrą informuotumą apie teises ir jų gynimo procedūras, bet ir atgrasyti kitus darbdavius ir administravimo institucijas nuo tokios praktikos.

Gebėjimas užtikrinti, kad 4 straipsnio 2 dalies a, c ir d punktuose nustatytos užduotys būtų atliekamos nepriklausomai, yra esminis judžių Sąjungos darbuotojų apsaugos aspektas.

Kaip minėta pirmiau, daugiau kaip pusėje valstybių narių laisvo judėjimo įstaigomis paskirtos lygybės įstaigos. Tebėra didelių jų įgaliojimų, kompetencijos, struktūrų ir išteklių skirtumų.

Įstaigų nepriklausomumas ypač svarbus tose šalyse, kuriose jos nėra savarankiškos struktūros, kuriomis per se būtų užtikrinamas bent tam tikras nepriklausomumo lygis. Itin daug dėmesio reikia skirti teisinės pagalbos, teikiamos asmenims, kuriems taikoma Direktyva, nepriklausomumui. Paaiškėjo, kad galima abejoti dėl Bulgarijos, Ispanijos, Jungtinės Karalystės, Kipro, Kroatijos, Latvijos, Lenkijos, Slovakijos ir Vengrijos įstaigų nepriklausomumo.