KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl Direktyvos 2003/8/EB, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles, taikymo /* COM/2012/071 final */





KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI, EUROPOS PARLAMENTUI IR EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI dėl Direktyvos 2003/8/EB, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles, taikymo 1. Įvadas Tikrojoje Europos teisingumo erdvėje fiziniams asmenims ir įmonėms neturėtų būti trukdoma naudotis savo teisėmis dėl teisinių ir administracinių sistemų sudėtingumo. Reikia užtikrinti, kreiptis į bet kurios valstybės narės teismą ar institucijas visiems piliečiams būtų taip pat paprasta kaip ir savo šalyje. Išlaidos, susijusios su civilinėse ir komercinėse bylose nagrinėjamų ginčų tarptautiniu pobūdžiu, neturėtų sukliudyti kreiptis į teismą. Europos Vadovų Taryba dar 1999 m.[1] paragino Tarybą ir Komisiją nustatyti minimalias normas, visoje Sąjungoje užtikrinančias deramą teisinę pagalbą tarptautinėse civilinėse bylose. Remdamasi 2002 m. sausio 18 d. Komisijos pasiūlymu[2], 2003 m. sausio 27 d. Taryba priėmė Direktyvą 2003/8/EB[3], numatančią teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles (toliau – direktyva)[4]. Direktyva įsigaliojo 2004 m. lapkričio 30 d.[5] Stokholmo programoje[6] raginama įvertinti Sąjungos lygiu priimtų teisinių priemonių veiksmingumą. Praėjus penkeriems metams tuo tada, kai buvo pradėta taikyti direktyva, Komisija nusprendė atlikti vertinimą[7]. Siekdama surinkti medžiagą išsamiam direktyvos perkėlimo ir taikymo įvertinimui, 2010 m. Komisija inicijavo tyrimą[8]. Šį tyrimą sudaro teisinė analizė ir empiriniai duomenys, surinkti atlikus įvairių suinteresuotųjų šalių grupių visose valstybėse narėse apklausą[9]. Direktyvos taikymas taip pat buvo aptartas Europos teisminio tinklo civilinėse ir komercinėse bylose posėdžiuose, vykusiuose 2006 m. ir 2010 m. Be to, vertinime Komisija atsižvelgė į raštus, skundus ir peticijas dėl šios direktyvos. Šioje ataskaitoje Komisija įvertina direktyvos taikymą 2004 m. balandžio 30 d. – 2010 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu[10]. Nors direktyva taikoma įvairioms Europos procedūroms, kaip antai Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrai[11], dėl labai trumpo laikotarpio nuo jos įsigaliojimo iki pirmiau minėto tyrimo duomenų surinkimo ataskaitoje nepateikiama duomenų apie direktyvos taikymą vykdant Europos procedūras. 2. Pagrindiniai direktyvos aspektai Direktyvos 1 straipsnyje įvardytas jos tikslas – pagerinti teisės kreiptis į teismą sąlygas kilus tarptautiniams ginčams, nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiuose ginčuose taisykles. Šia direktyva siekiama skatinti teikti teisinę pagalbą tarptautiniuose civiliniuose ir komerciniuose ginčuose pakankamai lėšų neturintiems asmenims ir tais atvejais, kai tokia pagalba būtina, kad būtų tinkamai užtikrinta teisė kreiptis į teismą. Kaip pažymima direktyvos 5 konstatuojamojoje dalyje, teisė kreiptis į teismą yra visuotinai pripažinta, taip pat įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos[12] 47 straipsnyje. Direktyvoje nustatyta, kad bet kuris pilietis, dalyvaujantis civiliniame ar komerciniame ginče kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra jo įprastinė gyvenamoji vieta, turi teisę gauti teisinę pagalbą tokiomis pačiomis sąlygomis kaip toje valstybėje gyvenantys piliečiai. Pagal direktyvos 3 straipsnį sąvoka teisinė pagalba apima šias paslaugas: · ikiteismines konsultacijas; · teisinę pagalbą; · atstovavimą teisme; · atleidimą nuo bylinėjimosi išlaidų, įskaitant išlaidas, susijusias su tarptautiniu ginčo pobūdžiu, arba pagalbą atlyginant šias išlaidas ir · atlyginimą asmenims, teismo įpareigotiems atlikti veiksmus teisminio nagrinėjimo metu. Direktyva taip pat reguliuojami šie klausimai: · pareiga suteikti teisinę pagalbą asmenims, kurie iš dalies arba visiškai negali atlyginti bylinėjimosi išlaidų (5 straipsnis); · valstybių narių kompetentingų institucijų teisė atmesti teisinės pagalbos prašymus, jei ieškinys atrodo akivaizdžiai nepagrįstas (6 straipsnis); · išlaidų, kurias turi apimti teisinė pagalba, rūšys, kaip antai vertimas žodžiu, teismo ar kompetentingos institucijos reikalaujamų dokumentų vertimas ar kelionės išlaidos (7 straipsnis); · išlaidų, kurias turi atlyginti nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos valstybė narė, rūšys (8 straipsnis); · teisinės pagalbos tęstinumo principas (9 straipsnis); · teisinės pagalbos neteisminėms ginčų sprendimo procedūroms (direktyvoje –neteisminiams veiksmams) principas (10 straipsnis); · teisinės pagalbos vykdant autentiškus dokumentus principas (11 straipsnis); · valstybių narių nacionalinių institucijų paskyrimas ir įgaliojimas teikti teisinę pagalbą arba atsisakyti ją suteikti (12 straipsnis kartu su 14 straipsniu) ir · teisinės pagalbos prašymo procedūra (13 straipsnis kartu su 15 straipsniu). · Direktyvos 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės turi priimti „įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie įsigalioję iki 2004 m. lapkričio 30 d., įgyvendina šią direktyvą, išskyrus 3 straipsnio 2 dalies a punktą, kurio atžvilgiu ši direktyva perkeliama į nacionalinę teisę ne vėliau kaip 2006 m. gegužės 30 d.“ 3. Direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę ir jos taikymas 3.1. Bendra apžvalga Prieš įsigaliojant direktyvai teisinė pagalba tarptautinėse civilinėse bylose buvo užtikrinama tik kai kuriose valstybėse narėse, remiantis tarptautiniais susitarimais arba šių valstybių nacionaline teise. Šie susitarimai buvo dvejopi – dvišaliai ir daugiašaliai[13], tačiau abiem atvejais jų taikymo sritis buvo ribota. Priėmus direktyvą ir perkėlus ją į valstybių narių nacionalinę teisę, sistema iš esmės tapo aiškesnė, ir visose valstybėse narėse pradėta taikyti vienoda procedūra. Ataskaitos laikotarpio pabaigoje visose valstybėse narėse[14] pradėta taikyti direktyva pagrįsta tarptautinė teisinės pagalbos civilinėse bylose sistema, labai naudinga kitose valstybėse narėse gyvenantiems asmenims. Nacionalinės teisės aktai, kuriais perkeliama direktyva, nurodyti prie šios ataskaitos pridedamame Komisijos tarnybų darbiniame dokumente[15]. Gali būti, kad konkrečios direktyvos nuostatos įvairiose valstybėse narėse aiškinamos skirtingai, tačiau bylų ar skundų dėl jos perkėlimo beveik nebuvo. Vienintelis su direktyva susijęs Teisingumo Teismo sprendimas priimtas 2010 m. gruodžio 22 d.[16]. 3.2. Teisinės pagalbos suteikimo sąlygos 3.2.1. Visuotinai pripažįstamas principas, kad teisinė pagalba turi būti teikiama asmenims, neturintiems pakankamai lėšų Visos valstybės narės perkėlė į nacionalinę teisę 5 straipsnio 1 dalies nuostatas, pagal kurias teisinė pagalba turi būti teikiama asmenims, neturintiems pakankamai lėšų padengti direktyvoje nurodytas bylinėjimosi išlaidas. Į nacionalinę teisę perkelta ir 5 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatyta, kad šių asmenų turimos lėšos įvertinamos vadovaujantis objektyviais kriterijais. Be to, direktyvoje pripažįstama, kad gyvenimo lygis įvairiose valstybėse narėse gali labai skirtis, todėl joje numatyta, kad tais atvejais, kai yra nustatytos ribos, jų gali būti nepaisoma, jei prašytojas įrodo, jog pragyvenimo išlaidos atitinkamose dviejose valstybėse narėse skiriasi. Šios nuostatos į nacionalinę teisę neperkėlė tik viena valstybė narė[17]. 3.2.2. Nuostatų dėl ginčo svarbos prašytojui perkėlimas Direktyva suteikia valstybėms narėms galimybę nustatyti tvarką, pagal kurią teisinės pagalbos prašymas gali būti atmestas, jei ieškinys atrodo akivaizdžiai nepagrįstas[18]. Tokia galimybė numatyta daugelyje nacionalinės teisės sistemų, ir dauguma valstybių narių ja pasinaudojo, siekdamos apsisaugoti nuo galimų nepagrįstų prašymų. Tačiau 6 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad priimdamos sprendimą dėl prašymo esmės valstybės narės privalo apsvarstyti „konkrečios bylos svarbą prašytojui“. Labai tikėtina, kad sąvoka „konkrečios bylos svarba prašytojui“ įvairiose valstybėse narėse gali būti aiškinama skirtingai. Iš tikrųjų nėra aišku, ar svarba šiuo atveju aiškintina finansiniu, ar moraliniu požiūriu, ar yra susijusi su dar kitokiais kriterijais, pavyzdžiui, jei prašymas pateikiamas žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių byloje. 4. Direktyvoje nurodytos proceso rūšys 4.1. Teismo procesas Teisinės pagalbos civilinėse bylose principo įgyvendinimas nagrinėjant bylas teismuose valstybėms narėms kelia labai nedaug sunkumų. Kiek kitokia padėtis susiklostė neteisminių procedūrų ir teismo sprendimų ir autentiškų dokumentų vykdymo srityje. 4.2. Neteisminės procedūros Direktyvos 10 straipsnyje nustatyta, kad teisinė pagalba turi apimti ir neteisminių procedūrų išlaidas, jei ginčo šalys jas turi atlikti pagal įstatymą arba teismas šalims nurodė pasinaudoti ginčo nagrinėjimo ne teisme tvarka. Įvairiose valstybėse narėse neteisminių veiksmų sąvoka suprantama skirtingai, todėl 10 straipsnio aiškinimas galėtų sukelti sunkumų vienodo taikymo požiūriu. Kai kuriose valstybėse narėse tam tikroms teismo[19] ar įstatymų[20] nustatytoms neteisminėms procedūroms teisinė pagalba netaikoma. 4.3. Teismo sprendimų ir autentiškų dokumentų vykdymas Direktyvos 9 ir 11 straipsniuose kalbama apie teismo sprendimų ir autentiškų dokumentų vykdymą. 9 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad gavėjas, kuris valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, yra gavęs teisinę pagalbą, gauna valstybės narės, kurioje prašoma sprendimo pripažinimo ir vykdymo, įstatymais numatytą teisinę pagalbą. Nors valstybės narės skirtingai aiškina, kaip reikia nustatyti, ar tokia pagalba skirtina automatiškai, ar gavėjas turi pateikti prašymą atitinkamo dokumento vykdymo valstybėje narėje, reikia pažymėti, kad dauguma valstybių narių tinkamai perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę[21]. 11 straipsnyje nustatyta, kad teisinė pagalba teikiama autentiškiems dokumentams kitoje valstybėje narėje vykdyti. Dauguma valstybių narių perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę[22], tačiau yra dvi praktinių klausimų keliančios problemos: pirma, ne visose valstybėse narėse vartojama autentiško dokumento sąvoka, ir antra, 11 straipsnyje aiškiai nenurodoma, kuri valstybė narė turi padengti šias išlaidas, nors šiuo atveju būtų logiška pagal analogiją taikyti 7 ir 8 straipsnius, pagal kuriuos išlaidas pasidalija valstybė narė, kurioje vyksta teismas, ir teisinės pagalbos prašytojo įprastinės gyvenamosios vietos valstybė narė. 5. Direktyvoje nustatytos išlaidos, atlyginamos teisinės pagalbos atveju Direktyvoje išvardijamos įvairios išlaidos, kurias valstybės narės turi atlyginti tarptautinės teisinės pagalbos civilinėse ir komercinėse bylose atveju. 5.1. Teisinių konsultacijų, atstovavimo teismuose, vertimo žodžiu ir raštu išlaidos Teisinės pagalbos teismo procese principas plačiai taikomas nacionalinėse teisinės pagalbos sistemose. Taigi direktyvos nuostatos, pagal kurias teisinės pagalbos atveju turi būti atlyginamos advokato konsultacijų ir atstovavimo teisme ar vertimo žodžiu ir raštu išlaidos, yra perkeltos į visų valstybių narių nacionalinę teisę[23]. 5.2. Kelionės išlaidos Direktyvos 7 straipsnio c punkte nustatyta, kad kelionės išlaidos teisinės pagalbos atveju turi būti atlyginamos tuomet, kai pagal valstybės narės, kurioje vyksta teismas, įstatymus arba jos teismo nurodymu gavėjas privalo asmeniškai dalyvauti teismo posėdyje. Šią nuostatą į nacionalinę teisę perkėlė dauguma valstybių narių[24]. Komisija pabrėžia, kad reikalavimas atlyginti šias išlaidas – esminis direktyvos elementas, nes kelionės išlaidos neišvengiamai patiriamos nagrinėjant tarptautinius ginčus. Be to, direktyvoje nustatomos valstybių narių finansavimo ribos, t. y. pareiga atlyginti šias išlaidas taikoma tik tuomet, jei atitinkamas asmuo privalo asmeniškai dalyvauti teismo procese. 5.3. Vietinio advokato konsultacija prieš pateikiant teisinės pagalbos prašymą valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas 8 straipsnyje nustatyta, kad įprastinės gyvenamosios vietos valstybė narė turi atlyginti pagalbos prašytojui suteiktų vietinio advokato konsultacijų išlaidas, patirtas prieš pateikiant teisinės pagalbos prašymą valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas. Norint vienodai įgyvendinti šią nuostatą, gali iškilti tam tikrų sunkumų. Viena vertus, advokatą turėtų paskirti įprastinės gyvenamosios vietos teismas. Kita vertus, 8 straipsnis taikomas tik vietinio advokato ir dokumentų vertimo išlaidoms – kelionės išlaidoms, patirtoms vykstant į posėdį, kuriame kompetentingas teismas sprendžia, ar teisinė pagalba skirtina, direktyva netaikoma. Be to, neaišku, ar galima įvertinti prašymą prieš paskiriant vietinį advokatą, o atsižvelgiant į tai, ar prašytojas turi tenkinti nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės narės sąlygas teisinei pagalbai gauti[25]. 6. Pastabos dėl praktinio direktyvos taikymo 6.1. Bendrosios pastabos Per 2004–2009 m. laikotarpį asmenų, kuriems buvo suteikta tarptautinė teisinė pagalba, skaičius išaugo nedaug. Eurobarometro tyrimas Nr. 351[26] parodė, kad tik 12 proc. apklaustųjų ES[27] žino apie tarptautinę teisinę pagalbą civilinėse ir komercinėse bylose. Tokią situaciją galima susieti su tuo, kad patys teisininkai nepakankamai gerai išmano apie šią priemonę. Be to, viena iš priežasčių, dėl ko prašymų pateikiama nedaug, galėtų būti direktyvos taikymo sritis, t. y. tai, kad ji taikoma tik civilinėms ir komercinėms byloms[28]. Turimais duomenimis, bendras valstybių narių išnagrinėtų tarptautinės teisinės pagalbos prašymų skaičius tik du kartus viršijo 100[29]. Paaiškinimai: Vidutinis kiekvienos valstybės narės gautų prašymų skaičius nuo 2005 m. iki 2009 m. G – valstybėje narėje gauti prašymai, P – kitai valstybei narei perduoti prašymai[30]. 6.2. Taikymo sritis Visose valstybės narės taiko tarptautinės teisinės pagalbos principą, tačiau iškyla tam tikrų praktinių problemų. Išaiškėjo, kad skirtingai aiškinama direktyvos taikymo sritis, t. y. jos taikymas civilinėms ir komercinėms byloms. Be to, sąvoka tarptautinis ginčas[31] neapima tam tikrų situacijų, akivaizdžiai turinčių tarptautinį aspektą[32]. 6.3. Specialistų skyrimas Advokatų, teikiančių teisinę pagalbą, skyrimo tvarka įvairiose valstybėse narėse nevienoda. Pasitaikė, kad teisinės pagalbos prašytojams nepavykdavo paskirti teisės konsultantų, mokančių jų kalbą ir išmanančių jų šalies teisės sistemą. 6.4. Teisinės pagalbos suteikimo sąlygos Direktyvoje atsižvelgta į pragyvenimo išlaidų skirtumus valstybėse narėse[33], tačiau nėra objektyvių kriterijų, pagal kuriuos į šiuos skirtumus būtų galima tinkamai atsižvelgti. Be to, teisinę pagalbą teikiančiai valstybei gali būti sudėtinga įvertinti kitoje valstybėje narėje nuolat gyvenančio prašytojo pateiktus dokumentus apie jo ekonominę padėtį. 6.5. Išlaidos, kurioms direktyva taikoma Kalbant apie atstovavimo teisme ir advokato suteiktų teisinių konsultacijų išlaidų atlyginimą teisinės pagalbos atveju, šioje ataskaitoje pažymėtina, kad šių konsultantų pasirinkimo ir skyrimo procedūros įvairiose valstybėse narėse labai skirtingos. Daugelyje valstybių narių šie specialistai siūlo ilgus mokėjimo terminus ir žemus įkainius. Tačiau tai nėra reglamentuojama direktyva – tokiomis pačiomis sąlygomis teisinė pagalba teikiama nacionalinėse bylose. 7. Valstybių narių pareiga informuoti Direktyvos 18 straipsnyje nustatyta, kad kompetentingos nacionalinės institucijos bendradarbiauja, kad informuotų plačiąją visuomenę ir jos profesinius sluoksnius apie įvairias teisinės pagalbos sistemas, ypač per Europos teisminį tinklą civilinėse ir komercinėse bylose[34]. Komisija pažymi, kad piliečiai, teisės specialistai ir nacionalinės teisininkų asociacijos nepakankamai žino apie direktyvos nuostatas. Tai patvirtina tyrimo duomenys: Besibylinėjantys piliečiai: tik 15 proc. piliečių žino apie direktyvą. Advokatai geriau informuoti apie teisę gauti teisinę pagalbą tarptautinėse civilinėse ir komercinėse bylose ir siūlytų ją taikyti santykiuose su trečiosiomis šalimis – apie direktyvos teikiamus privalumus žino 30 proc. advokatų. Antstolių duomenys išsiskiria tuo, kad nė vienas apklaustųjų nė karto netaikė direktyvos. Todėl Komisija teigia, kad valstybės narės turi imtis priemonių 18 straipsniui įgyvendinti, t. y. pateikti visuomenei ir teisės specialistams informacijos apie įvairias teisinės pagalbos civilinėse ir komercinėse bylose sistemas, kaip reikalaujama direktyvoje. 8. Komisijos veiksmai įgyvendinant direktyvą Už tinkamą direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę ir taikymą visų pirma atsako valstybės narės, tačiau ataskaitoje aptariamu laikotarpiu Komisija taip pat prisidėjo prie direktyvos įgyvendinimo: įsteigė direktyvos 17 straipsnyje nurodytą komitetą ir 2004 m. bei 2005 m. priėmė du 16 straipsnyje nurodytus sprendimus – sprendimą, kuriuo nustatoma teisinės pagalbos prašymo forma, ir sprendimą, kuriuo nustatoma teisinės pagalbos prašymų perdavimo forma[35]. Šiais sprendimais nustatytų formų elektronines versijas nuo 2006 m. galima rasti Europos teisminio atlaso civilinėse bylose interneto svetainėje[36]. Netrukus dinaminė jų versija bus prieinama Europos e. teisingumo portale[37]. Atlase paskelbta informacija apie 14 straipsnyje nurodytas kompetentingas institucijas. Be to, nuo 2007 m. informacija apie ES teisinę pagalbą civilinėse bylose pateikiama Europos teisminio tinklo civilinėse ir komercinėse bylose interneto svetainėje. Ataskaitoje aptariamu laikotarpiu Komisija surengė du Europos teisminio tinklo civilinėse ir komercinėse bylose posėdžius direktyvos įgyvendinimui aptarti. Taip pat Komisija atliko du Eurobarometro tyrimus informuotumui apie teisinės pagalbos taisykles įvertinti. Galiausiai, Komisija atliko išsamią visų valstybių narių teisės aktų, kuriais perkeliama direktyva, atitikties patikrą, kuri užbaigta 2010 m. 9. Europos Sąjungos valstybių narių ir trečiųjų šalių santykiai teikiant teisinę pagalbą civilinėse bylose Europos Sąjungos valstybių narių ir trečiųjų šalių santykiai teisinės pagalbos srityje grindžiami tarptautinėmis konvencijomis ir nacionaline teise, todėl skirtingų valstybių narių atveju yra skirtingi. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje[38] nenustatytos konkrečios teisinės pagalbos civilinėse bylose taisyklės, o 1977 m. Europos sutartis dėl teisinės pagalbos prašymų perdavimo[39] taikoma tik tarptautinės teisinės pagalbos procedūroms. 1980 m. Hagos konvencija dėl teisės kreiptis į teismą[40] taikoma tik tam tikroms valstybėms narėms[41] ir trečiosioms šalims[42]. Pagal 20 straipsnį su keliomis valstybėmis narėmis susijusiose bylose direktyva turi viršenybę Europos sutarties ir Hagos konvencijos dėl teisės kreiptis į teismą atžvilgiu. Jeigu Europos Sąjunga prisijungtų prie Hagos konvencijos dėl teisės kreiptis į teismą[43], ji būtų vienodai taikoma visoje Sąjungoje, ir tikėtina, kad kitos valstybės taip pat būtų labiau suinteresuotos prie jos prisijungti. Toks žingsnis atitiktų politinius ES įsipareigojimus propaguoti Hagos konvencijos priemones, kuriuos ji prisiėmė 2007 m. tapdama Hagos tarptautinės privatinės teisės konferencijos nare. Tai būtų svarbus žingsnis, nes, tyrimo duomenimis, daugiau kaip trys ketvirčiai respondentų norėtų, kad teisinė pagalba civilinėse bylose būtų teikiama ir už ES ribų. 10. Svarstytini direktyvos tobulinimo pasiūlymai Atsižvelgiant į valstybių narių direktyvos taikymo vertinimą ir patirtus sunkumus, galima būtų siūlyti, į ką reikėtų atkreipti dėmesį ateityje taisant direktyvą. 10.1.1. Ekonominiai kriterijai, pagal kuriuos vertinama teisė gauti teisinę pagalbą Akivaizdu, kad reikia patikslinti ekonominius kriterijus, kuriais vadovaujamasi skiriant teisinę pagalbą. Tai svarbu, nes yra buvę atvejų, kai nuolatinės gyvenamosios vietos teismas prašytojui patvirtina, kad pagal nacionalines taisykles jis gali gauti teisinę pagalbą, o bylą nagrinėjantis teismas atsisako ją suteikti. Šiuo atveju galimi du sprendimai: atsižvelgiant į gyvenimo lygio skirtumą įvairiose valstybėse narėse, teisė gauti teisinę pagalbą ir jos dydis galėtų būti nustatomi remiantis bendrais objektyviais kriterijais arba teisinės pagalbos prašančio asmens įprastinėje gyvenamojoje vietoje taikomais kriterijais. Kitas sprendimas būtų suderinti ekonominių reikalavimų ribas arba pripažinti visų valstybių narių nustatytas ribas. 10.1.2. Išlaidos, kurios dabar neatlyginamos Direktyva netaikoma ir tokiu aktualiu atveju, kai kelionės išlaidos patiriamos vykstant į teismo posėdį, kuriame sprendžiamas teisinės pagalbos suteikimo klausimas. Jei prašytojas neturi pakankamai lėšų šioms išlaidoms padengti, jo teisinės pagalbos prašymą nagrinėjantis teismas gali jį atmesti. Ypač tikėtina, kad taip gali atsitikti, jei prašytojas gyvena valstybėje narėje, kurioje gyvenimo lygis daug aukštesnis už prašymą nagrinėjančio teismo valstybės narės gyvenimo lygį. Taip pat reikia pabrėžti, kad nors tokiu atveju direktyva netaikoma, kai kuriose bylose prašytojo gyvenamosios vietos teismas patvirtina, kad jis turi teisę gauti teisinę pagalbą šio teismo jurisdikcijoje, tačiau turi pats susimokėti už kelionę į prašymą nagrinėjančio teismo posėdį. Neturėdamas lėšų sumokėti už šią kelionę, jis galėtų prarasti teisę gauti teisinę pagalbą[44]. 10.1.3. Teisės specialistų ir teisinės pagalvos gavėjų ryšių gerinimas Kita sritis, kurioje reikėtų tobulinti direktyvą – teisės specialistų ir kitose valstybėse narėse gyvenančių teisinės pagalbos gavėjų ryšių gerinimas. To galima būtų siekti nustatant, kad būtų skiriami gavėjo kalbą mokantys teisės specialistai, teikiama vertimo pagalba ar net paskiriamas antras teisės specialistas iš teisinės pagalbos gavėjo valstybės, kuris atliktų tarpininko vaidmenį, pavyzdžiui, susirašinėtų su kitos valstybės teisės specialistu. 10.1.4. Aiškiai nustatyta kompetentinga institucija Kad direktyvos įgyvendinimas palengvėtų, būtų naudinga kiekvienoje valstybėje narėje paskirti po vieną prašymus priimančią ir perduodančią instituciją. Ypač tai aktualu tais atvejais, kai teisinės pagalbos prašymas pateikiamas tiesiogiai valstybės narės, kurioje vyksta teismas arba kurioje turi būti vykdomas teismo sprendimas, kompetentingai institucijai. Kadangi direktyvoje nenustatyta, kas atsitinka prašymą pateikus ne tai priimančiai institucijai, tokia situacija gali būti traktuojama nevienodai. 10.1.5. To paties prašymo nagrinėjimas dviejose institucijose ir galimos skirtingos išvados Direktyvos 13 straipsnyje numatyta, kad teisinės pagalbos prašymą galima pateikti dviem būdais: valstybės narės, kurioje prašytojas nuolat gyvena, kompetentingai institucijai arba valstybės narės, kurioje vyksta teismas, kompetentingai institucijai[45]. Be to, direktyvoje numatyta, kad prašymus perduodanti institucija gali atsisakyti perduoti prašymą, jei nusprendžia, kad jie nepagrįsti arba nepatenka į direktyvos taikymo sritį. Tokia tvarka gali sukelti nesusipratimų, nes gali atsitikti taip, kad priimančioji institucija atmes prašymą, nors perduodančioji būtų pripažinusi jį pagrįstu. Taip pat gali pasitaikyti atvejų, kai asmuo, kurio prašymą perduodančioji institucija atmetė, dar kartą pateiks tą patį prašymą tiesiogiai priimančiajai institucijai, o tai nepateisinamai padidintų administravimo naštą, nes tas pats prašymas būtų nagrinėjamas ir, tikėtina, atmetamas, du kartus. 11. Išvados Visos valstybės narės, kurioms taikoma direktyva, perkėlė į nacionalinės teisės aktus teisę gauti teisinę pagalbą tarptautinėse civilinėse ir komercinėse bylose. Tačiau yra pagrindo teigti, kad ne visi direktyvos taikymo aspektai įgyvendinti be priekaištų. Iš esmės šie sunkumai kyla dėl to, kad kai kurios direktyvos nuostatos skiriasi nuo nacionalinėje teisėje įtvirtintų teisinės pagalbos nuostatų. Be to, vienodą direktyvos taikymą sunkiau užtikrinti nesant ETT praktikos šioje srityje. Reikia pažymėti, kad Europos Teisingumo Teismas nagrinėjo tik vieną bylą, susijusią su tarptautine teisine pagalba, o tai galima laikyti įrodymu, kad praktiškai direktyva taikoma pakankamai gerai. Komisijos nuomone, direktyvos įgyvendinimą visų pirma galima pagerinti taikant dabartines jo nuostatas. Svarbiausia, kad valstybės narės veiksmingai ir aktyviai skatintų direktyvos taikymą suteikdamos visuomenei ir teisės specialistams daugiau informacijos apie įvairias joje numatytas teisinės pagalbos sistemas. Be to, Komisija aktyviau gerins informuotumą apie direktyvos nuostatas. Taip pat ji išnagrinės atitikties patikrų išvadas ir imsis atitinkamų tolesnių veiksmų. Komisija atsižvelgs į nuomones dėl šioje ataskaitoje pateiktų svarstytinų pasiūlymų ir imsis atitinkamų priemonių. Galiausiai, kalbant apie teisinės pagalbos politiką trečiųjų šalių atžvilgiu, Komisija apsvarstys Europos Sąjungos prisijungimo prie 1980 m. Hagos konvencijos dėl teisės kreiptis į teismą galimybę, atsižvelgdama į tai, kad Europos Sąjunga yra Hagos konferencijos narė[46]. Toks žingsnis būtų sveikintinas, nes suteiktų galimybę vienodai taikyti konvenciją visoje Sąjungoje, o kitos valstybės taip pat būtų labiau suinteresuotos prie jos prisijungti. [1] 1999 m. spalio 15–16 d. Tamperės Europos Vadovų Tarybai pirmininkavusios valstybės narės išvados. [2] Tarybos direktyvos, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras taisykles, susijusias su teisine pagalba ir kitais finansiniais civilinių bylų aspektais, pasiūlymas (2002/C 103 E/29), COM(2002) 13 galutinis – 2002/0020(CNS). [3] 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyva 2002/8/EB, numatanti teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles, OL L 26, 2003 1 31, p. 41–47. Klaidų ištaisymas, kuriuo direktyvos numeris pakeistas į 2003/8/EB, OL L 32, 2003 2 7, p. 15. [4] Reikia pažymėti, kad direktyva taikoma tik teisinei pagalbai tarptautiniuose civiliniuose ir komerciniuose ginčuose. Ji netaikoma vidaus ginčams ir baudžiamosiose ar administracinėse bylose. [5] Išskyrus 3 straipsnio 2 dalies a punktą, kuris turėjo būti perkeltas į valstybių narių nacionalinę teisę iki 2006 m. gegužės 30 d. [6] „Stokholmo programa – Atvira ir saugi Europa piliečių labui ir saugumui“, 2010/C 115, 2010 5 4, p. 1. [7] Komisijos sprendimas dėl 2010 m. darbo programos civilinės teisenos programai įgyvendinti, C(2009)10659. [8] „DDB Law“ atliktas tyrimas dėl 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/8/EB taikymo teisinei pagalbai ir jos perkėlimo į nacionalinę teisę atitikties ES teisei (Study on the application of Council Directive 2002/8/EC of 27 January 2003 on legal aid and on the legal compliance of the national transposition), 2011 m. birželio mėn. galutinė ataskaita. [9] Iš viso apklausti 545 respondentai: teisinės pagalbos asociacijos (53), statistikos įstaigos (13), antstoliai (43), teisėjai (60), advokatai (237), besibylinėjantys piliečiai (102) ir kiti subjektai (37). [10] Apklausos duomenys – to paties laikotarpio. [11] 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 861/2007, nustatantis Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrą. [12] Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija, 2000/C 364, 2000 12 18, p. 1. [13] T. y. 1980 m. spalio 25 d. Hagos konvencija dėl tarptautinės teisės kreiptis į teismą ir Europos sutartis dėl teisinės pagalbos prašymų perdavimo, Strasbūras, 1977 1 27. [14] Danijai direktyva netaikoma. [15] Komisijos tarnybų darbinis dokumentas (ĮRAŠYTI NUMERĮ). [16] 2010 m. gruodžio 22 d. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimas byloje DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH prieš Vokietijos Federacinę Respubliką C 279/09. [17] Slovakija ne visiškai perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę. [18] 6 straipsnio 1 dalis. [19] Išskyrus Airiją, Estiją, Jungtinę Karalystę, Kiprą, Suomiją ir Vengriją. [20] Išskyrus Airiją, Austriją, Estiją, Jungtinę Karalystę, Kiprą, Suomiją ir Vengriją. [21] Išskyrus Airiją, Estiją, Lietuvą, Rumuniją, Slovėniją ir Suomiją. [22] Airija, Estija, Graikija, Kipras, Slovakija ir Vengrija nevisiškai perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę. [23] 3 straipsnio 2 dalies b punktas ir 7 straipsnio a ir b punktai. [24] Airija, Belgija, Bulgarija, Jungtinė Karalystė ir Slovėnija perkėlė ją nevisiškai. [25] Nepaisant galimų neaiškumų aiškinant 8 straipsnio a punktą, yra pagrindo teigti, kad Čekija, Rumunija ir Slovakija nevisiškai perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę. [26] Specialusis Eurobarometro tyrimas Nr. 351 „Civilinė teisena“, 2010 m. spalio mėn., http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf . [27] Geriausiai apie tarptautinę teisinę pagalbą informuoti Slovėnijos ir Nyderlandų respondentai – apie ją girdėjo 28 proc. Prasčiausiai informuoti Portugalijos (7 proc.), Airijos (8 proc.), Vokietijos (8 proc.) ir Lenkijos (8 proc.) respondentai. [28] Ataskaitoje nepateikiama pastabų apie praktinį direktyvos taikymą tais atvejais, kai ieškinys pareiškiamas pagal Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrą, nes reglamentas įsigaliojo tik 2009 m. [29] Prancūzijoje 2006 m. ir 2008 m. [30] Perduotų prašymų skaičius gali nesutapti su gautų prašymų skaičiumi, nes prašymą galima pateikti tiesiogiai kompetentingai institucijai valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas. [31] Direktyvos 2 straipsnis. [32] Pavyzdžiui, kai patiriamos išlaidos, antstoliui įteikiant kitoje valstybėje narėje gyvenančiam asmeniui šaukimą į teismą. [33] 5 straipsnis. [34] Žr. 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos sprendimą 2001/470/EB, sukuriantį Europos teisminį tinklą civilinėse ir komercinėse bylose, Oficialusis leidinys L 174, 2001 6 27, ir 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą 568/2009/EB, kuriuo iš dalies keičiamas Tarybos sprendimas 2001/470/EB, sukuriantis Europos teisminį tinklą civilinėse ir komercinėse bylose, Oficialusis leidinys L 168, 2009 6 30, p. 1. http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_lt.htm . [35] 2004 m. lapkričio 9 d. Komisijos sprendimas 2004/844/EB, nustatantis teisinės pagalbos prašymo formą pagal Tarybos direktyvą 2003/8/EB, ir 2005 m. rugpjūčio 26 d. Komisijos sprendimas 2005/630/EB, nustatantis teisinės pagalbos prašymų perdavimo formą pagal Tarybos direktyvą 2003/8/EB. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/te_information_lt.htm . [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action . [38] Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija, Roma, 1950 11 4. [39] Pasirašyta 1977 m. sausio 27 d. Strasbūre ir iš dalies pakeista 2011 m. Maskvoje pasirašytu protokolu. [40] 1980 m. spalio 25 d. Konvencija dėl tarptautinės teisės kreiptis į teismą, http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=91 . [41] Bulgarijai, Čekijai, Estijai, Ispanijai, Kiprui, Latvijai, Lenkijai, Lietuvai, Liuksemburgui, Maltai, Nyderlandams, Prancūzijai, Rumunijai, Slovakijai, Slovėnijai, Suomijai, Švedijai. [42] Albanijai, Baltarusijai, Bosnijai ir Hercegovinai, buvusiajai Jugoslavijos Respublikai Makedonijai, Juodkalnijai, Kroatijai, Marokui, Serbijai, Šveicarijai. [43] Tam reikėtų priimti Tarybos sprendimą, kuriuo valstybėms narėms leidžiama prisijungti prie konvencijos atsižvelgiant į ES interesus, nes joje nėra REIO (regioninės ekonominės integracijos organizacijų) išlygos. [44] Žr. peticiją Nr. 1667/2009. [45] Arba kurioje turi būti vykdomas teismo sprendimas. [46] Europos bendrijos prisijungimas prie Hagos tarptautinės privatinės teisės konferencijos konvencijų, 15226/08, JUSTCIV 235, 2008 11 6.