/* KOM/2011/0776 galutinis */ KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI Septintoji ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos ataskaita





TURINYS 1. Įvadas 3 2. Pažangus augimas 4 2.1. Švietimas ir mokymas 4 2.2. Moksliniai tyrimai ir inovacijos 5 2.3. Skaitmeninė visuomenė 6 2.4. Kūrybiški miestai – inovacijų centrai 7 3. Tvarus augimas 7 3.1. Tausiai išteklius naudojanti Europa 8 3.2. Tvarūs miestai 9 4. Integracinis augimas 10 4.1. Užimtumas 10 4.2. Skurdas ir atskirtis 11 4.3. Integracijai palankūs miestai – miestų paradoksas 12 5. Išvados 12 KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI Septintoji ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos pažangos ataskaita ĮVADAS 2010 m. birželio mėn. Europos Vadovų Taryba patvirtino strategiją „Europa 2020“ – ES pažangaus, tvaraus ir integracinio augimo strategiją. Regioninės ir vietos valdžios institucijos gali reikšmingai prisidėti prie šios strategijos įgyvendinimo taikydamos priemones, už kurias jos yra atsakingos. Tai ypač svarbu labiau decentralizuotose ar federacinėse valstybėse narėse. Kaip pabrėžiama kelių neseniai atliktų tyrimų išvadose[1], įtraukus regionines valdžios institucijas į Europos politikos įgyvendinimą gali padidėti šios politikos veiksmingumas. Integruotas regioninis arba konkrečioms vietoms pritaikytas metodas gali būti veiksmingesnis taikant jį politikai, turinčiai išorinį poveikį, ir šalyse, kuriose yra didelių vidaus skirtumų. Tačiau tokiam metodui įgyvendinti reikia stiprių administracinių ir institucinių gebėjimų bei tinkamų nacionalinių sistemų sąlygų. Penktojoje sanglaudos ataskaitoje[2] Komisija pasiūlė toliau stiprinti sanglaudos politikos regioninį ir miestų aspektą bei jos partnerystės principą. Per tolesnes viešąsias diskusijas šiems pokyčiams aiškiai pritarta[3]. 2014–2020 m. laikotarpio reglamentuose, kurių pasiūlymus Komisija pateikė 2011 m. spalio 6 d., aiškinama, kaip šie pokyčiai bus įgyvendinti[4]. Sanglaudos politika yra pagrindinis strategijos „Europa 2020“[5] įgyvendinimo mechanizmas – jai būdingos ilgos integruotų regioninių ir miestų programų rengimo ir įgyvendinimo bendradarbiaujant su regioninėmis ir vietos valdžios institucijomis, ūkinės veiklos vykdytojais, socialiniais partneriais ir pilietine visuomene tradicijos. Šia politika strategijai „Europa 2020“ gali būti suteikta aktyvi regioninių ir vietos valdžios institucijų parama, kurios reikia strategijai sėkmingai įgyvendinti. Šioje pažangos ataskaitoje vertinama, kaip, įgyvendinant sanglaudos politiką, regionai ir miestai gali prisidėti prie trijų strategijoje „Europa 2020“ nustatytų augimo rūšių. Joje vertinamas miestų ir regionų atotrūkis nuo 2020 m. nacionalinių tikslų, siūlomų nacionalinėse reformų programose. Šis atotrūkis nuo tikslo priklauso nuo skirtumų šalies viduje, nacionalinių reformų programų užmojų ir numatomos pokyčių spartos. Šioje analizėje nėra tvirtinama, kad visi regionai gali ar turėtų pasiekti visus nacionalinius ar ES tikslus. Kai kuriuose regionuose atotrūkis nuo tikslo paprasčiausiai yra per didelis. Be to, kai kuriose srityse nėra įmanoma ar pageidaujama, kad visi regionai pasiektų vienodą tikslą. Pavyzdžiui, moksliniai tyrimai ir technologinė plėtra (MTTP) yra labai koncentruoti, taip yra iš dalies dėl mokslinių tyrimų sutelkimo vienoje vietoje teikiamos naudos. Tačiau skurdo ir atskirties koncentracija vienoje vietoje ar srityje turi daugybę neigiamų padarinių. Trumpai tariant, sanglaudos politikos programų investavimo prioritetai turėtų būti parinkti atsižvelgiant į pradinę regiono ar miesto padėtį, palyginti su 2020 m. nacionaliniais tikslais, ir jose turėtų būti nustatyta, kokią koncentraciją skatinti, o kuriai užkirsti kelią. PAžANGUS AUGIMAS Pažangaus augimo tikslas – gerinti švietimą, skatinti MTTP bei inovacijas ir pereiti prie skaitmeninės visuomenės. Investuojant į švietimą, mokymą, mokslinius tyrimus ir inovacijas ES ekonomika gali tapti našesnė ir jos dalis pasaulio rinkoje gali išlikti ta pati arba didėti. Tai savo ruožtu gali padėti padidinti darbo vietų skaičių ir pagerinti jų kokybę. Švietimas ir mokymas Žmogiškasis kapitalas yra vienas iš regioninį augimą lemiančių veiksnių[6]. Dėl didelio išsilavinimą įgijusių žmonių skaičiaus atsiranda palankesnės sąlygos inovacijoms, nes taip skatinama sparti naujų žinių ir technologijų sklaida bei įsisavinimas. Taigi, regioninė plėtra yra glaudžiai susijusi su gebėjimu kurti, išlaikyti ir pritraukti žmogiškąjį kapitalą, kuris savo ruožtu yra susijęs su švietimo įstaigų kokybe ir mokymosi visą gyvenimą galimybėmis. Investavimas į švietimą ir mokymą turėtų būti vykdomas kartu su politikos reformomis, kaip tos, kurios įtrauktos į švietimo ir mokymo strategiją „ET 2020“. Verslumo gebėjimų ugdymas ir gabių žmonių pritraukimas[7] tapo svarbiausiu augimo šaltiniu, nes taip gerinama inovacinė aplinka ir skatinamas novatoriškų, sparčiai augančių įmonių[8] steigimasis regione. Strategija „Europa 2020“ siekiama, kad iki 2020 m. 30–34 m. asmenų, įgijusių tretinį išsilavinimą, padaugėtų iki 40 proc. Šiuo metu šį tikslą yra pasiekęs tik vienas iš penkių ES regionų. Valstybės narės nustatė sau tikslus nuo 26 iki 60 proc. Regionai, atitinkantys reikalavimus pagal regionų konkurencingumo ir užimtumo tikslą (RKU), yra pasiekę geriausių rezultatų (vienas iš trijų šios amžiaus grupės asmenų turi tretinį išsilavinimą), pereinamojo laikotarpio[9] regionai – vidutinių rezultatų (vienas iš keturių), o konvergencijos regionai – prastų rezultatų (vienas iš dvidešimties). Tretinį išsilavinimą įgijusių asmenų paprastai daugiau būna sostinėse ir gretimuose regionuose, iš jų keli regionai jau yra pasiekę strategijos „Europa 2020“ tikslą. Nuo nacionalinio tikslo gerokai atsiliekama daugelyje Portugalijos, Slovakijos ir Vokietijos regionų (žr. 1 informacinį biuletenį). Žmogiškojo kapitalo skirtumai įvairiuose valstybės narės regionuose dažnai didesni nei tarp valstybių narių. Todėl nacionalines strategijas reikia papildyti regioninėmis strategijomis. Neseniai pateiktoje ataskaitoje nurodyta, kad, suteikus regionams daugiau laisvės priimti sprendimus dėl žmogiškojo kapitalo plėtojimo[10], gali būti pasiektas didesnis poveikis. Strategija „Europa 2020“ siekiama, kad mokyklos nebaigusių asmenų sumažėtų iki mažiau nei 10 proc. Jų gerokai daugiau daugelyje pietinių Europos regionų. Ir priešingai, ji daug mažesnė Lenkijoje, Slovėnijoje, Slovakijoje, Austrijoje ir Čekijoje. Atotrūkis nuo nacionalinio tikslo didžiausias Ispanijos ir Portugalijos regionuose bei kai kuriuose Graikijos, Italijos ir Bulgarijos regionuose. Įgyvendinant šį tikslą konvergencijos regionuose pasiekta geresnių rezultatų nei kituose regionuose – beveik pusė jų pasiekė šį tikslą, palyginti tik su vienu iš keturių RKU regionų ir atitinkamai vienu iš keturių pereinamojo laikotarpio regionų (žr. 2 informacinį biuletenį). Moksliniai tyrimai ir inovacijos Pavyzdinėje iniciatyvoje „Inovacijų sąjunga“ pabrėžiamas mokslinių tyrimų ir inovacijų, skatinančių darbo vietų kūrimą ir ekonomikos augimą, vaidmuo. Regionai inovacijų politikoje svarbesnį vaidmenį atlieka dėl dviejų priežasčių: regioninio ir vietos aspektų svarbos pripažinimo nacionalinėse inovacijų strategijose ir didėjančio inovacijų vaidmens regioninės plėtros strategijose. Moksliniai tyrimai ir inovacijos paprastai sutelkti keliuose ekonomiškai sėkminguose regionuose, tačiau visoje Europoje yra daug įvairių plėtros būdų. Be to, institucinės inovacijų politikos sistemos yra labai įvairios: skiriasi regioninių valdžios institucijų kompetencija, administracinių ir funkcinių regionų (ne)sutapimas ir tarpregioniniai ryšiai. Įgyvendinant kai kurias regioninės inovacijų politikos kryptis pernelyg siaurai vertinamas mokslas ir technologijos, kuriems reikia tam tikro masto veiklos arba pakankamų jos pajėgumų, turimų ne visuose regionuose. Tačiau inovacijos yra susijusios ne tik su mokslu ir technologijomis, bet ir su organizacinėmis ir procesų naujovėmis, kūryba bei dizainu. Regioninė inovacijų strategija turėtų apimti griežtą regiono pranašumų ir trūkumų vertinimą bei palyginimą su kitais panašiais regionais. Siekiant nustatyti tikslus ir tinkamą politikos priemonių derinį, į strategiją turėtų būti įtraukti visi inovacijų aspektai ir regionų veikėjai. Žmogiškasis kapitalas yra pagrindinis inovacijų šaltinis. ES regionuose technologinių inovacijų lygmuo ir jų sklaidos bei įsisavinimo sparta labai skiriasi[11]. Regionai, kuriems būdingi didžiausi inovacijų diegimo pajėgumai, yra Šiaurės Europoje, paprastai – šalyse, kurios yra daugiausia pasiekusios inovacijų srityje. Tačiau keli regionai viršija savo nacionalinius rodiklius ir mažiau išsivysčiusiose šalyse – iš to galima susidaryti įspūdį, kad technologiniai pajėgumai daugiausiai yra sutelkti keliuose Europos regionuose. Strategija „Europa 2020“ siekiama investuoti 3 proc. BVP į MTTP, o valstybės narės yra nustačiusios nacionalinius investavimo į MTTP tikslus. 2009 m. MTTP išlaidos sudarė 2 proc. 27 ES valstybių narių BVP. MTTP paprastai yra sutelkti pagrindiniuose rajonuose, kaip antai sostinėje ir didmiesčių regionuose. 2008 m. šios išlaidos viršijo 2020 m. tikslą 24-iuose iš 159 RKU regionų, bet tik viename iš 84 konvergencijos regionų ir nė viename iš pereinamojo laikotarpio regionų. Konvergencijos regionų MTTP išlaidų vidurkis siekia tik 0,9 proc. jų BVP (žr. 1 lentelę). RKU regionų, viršijančių strategijos „Europa 2020“ tikslą, daugiausia yra Šiaurės šalyse (Vokietijoje, Jungtinėje Karalystėje, Švedijoje ir Suomijoje), Austrijoje ir sostinių regionuose, pvz., Hovedstadene (Kopenhaga) ir Il de Franse (Paryžius). 2008 m. tik 16 regionų visoje Europoje buvo pasiekę nacionalinius tikslus, numatytus įgyvendinti iki 2020 m. Todėl visos valstybės narės turi dėti nemažai pastangų, kad įgyvendintų nacionalinius šios srities tikslus (žr. 3 informacinį biuletenį). Skaitmeninė visuomenė Europos skaitmeninėje darbotvarkėje[12] skatinamas spartus skaitmeninių technologijų ir įtraukios skaitmeninės visuomenės vystymasis. Prieiga prie sparčiojo ryšio tinklų yra esminis konkurencingumo veiksnys, nulemiantis regionų pajėgumą konkuruoti ir naudotis pasaulio žinių ekonomikos, technologijų ir rinkos teikiamais pranašumais. Remiantis 2011 m. skaitmeninės darbotvarkės rezultatų suvestine, 2010 m. plačiajuosčiu (DSL) ryšiu naudojosi 95 proc. visų gyventojų. Kaimo vietovėse aprėptis gerokai mažesnė (83 proc.) – ši problema aktuali šalyse, kuriose mažiau nei 60 proc. kaimo gyventojų turi prieigą prie plačiajuosčio ryšio (Bulgarijoje, Slovakijoje, Lenkijoje ir Rumunijoje). Nepaisant to, pastaraisiais metais miesto teritorijų ir kaimo vietovių[13] atotrūkis sumažėjo (pvz., Rumunijoje ir Kipre). Vis dėlto, norint pasiekti naudojimosi plačiajuosčiu ryšiu tikslus, reikia daugiau investicijų. Taip pat per tinklus vis daugiau naudojamasi privačiosiomis ir viešosiomis e. paslaugomis, bet tai kol kas daro palyginti nedaug Europos gyventojų. 2010 m. su valdžios institucijomis internetu bendravo tik 41 proc. gyventojų ir tik 40 proc. internetu užsisakė prekes ar paslaugas. Įmonių apyvarta prekiaujant internetu padidėjo nuo 8,6 proc. 2004 m. iki beveik 14 proc. 2010 m., taigi pasitvirtino vis dinamiškesnio augimo šioje srityje tendencija. Tačiau vis dar reikia pašalinti svarbias bendros skaitmeninės rinkos kliūtis. Kūrybiški miestai – inovacijų centrai Miestai visada buvo specializavimosi ir inovacijų centrai. Pavyzdžiui, patentavimas dažniausiai vykdomas keliuose didmiesčių regionuose[14] (žr. 4 informacinį biuletenį). Atsižvelgiant į tai, kad didelė dalis novatoriškos veiklos sutelkta miestuose, viso šio potencialo panaudojimas yra vienas iš pagrindinių inovacijų diegimo tiek konvergencijos, tiek RKU regionuose skatinimo veiksnių. Beveik visose valstybėse narėse tretinį išsilavinimą įgijusių 25–64 m. asmenų miestuose yra daugiau nei kituose rajonuose. 22 valstybėse narėse jų miestuose yra 10–25 procentiniais punktais daugiau (žr. 1 pav.). Plačiajuosčio interneto aprėptis ir naudojimas paprastai yra didesni miesto teritorijose[15] nei kaimo vietovėse, tačiau šalyse, kuriose daugelis gyventojų naudojasi plačiajuosčiu ryšiu, šis atotrūkis beveik išnyko. Numatoma, kad itin sparčios naujos kartos prieigos tinklai pirmiausia taip pat bus įdiegti dideliuose miestuose. Miestų gebėjimą diegti naujoves taip pat rodo jų našumas. Trijų iš keturių ES didmiesčių regionų našumas yra didesnis nei kitų tos pačios šalies regionų. Tačiau didesnis našumas neturėtų būti prilyginamas didesniam našumo augimui. 2000–2008 m. tik dviejų iš penkių didmiesčių regionų našumo augimas buvo didesnis nei kitų tos pačios šalies regionų. Sąlyginis didmiesčių regionų pranašumas yra didžiausias Vidurio ir Rytų Europos valstybėse narėse, kurių didmiesčių regionuose našumas dažnai daugiau nei 50 proc. didesnis nei likusioje šalies dalyje. Tačiau dažnai tai taikytina tik sostinės regionui, o papildomi vystymosi centrai[16] našumu nuo sostinės regiono atsilieka smarkiau nei labiau išsivysčiusiose valstybėse narėse. Tvarus augimas Įgyvendinant tvaraus augimo tikslą siekiama didinti tausų išteklių naudojimą[17] ir padėti ES klestėti tapus vieta, kur išmetama mažai anglies dioksido, taip pat užkirsti kelią aplinkos būklės blogėjimui ir biologinės įvairovės nykimui bei sukurti konkurencingesnę ekonomiką. Taip pat skatinamas tausesnis vandens naudojimas ir atliekų kaip išteklių naudojimas, sprendžiamas kovos su klimato kaita klausimas ir stiprinamas mūsų teritorijų atsparumas klimato grėsmėms. Tai apima išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio mažinimą, atsinaujinančiosios energijos vartojimo skatinimą ir efektyvesnių energijos tiekimo sistemų diegimą. Tausiai išteklius naudojanti Europa Strategijoje „Europa 2020“ išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, palyginti su 1990 m., siekiama sumažinti bent 20 proc. (o susidarius palankioms aplinkybėms – 30 proc.) ir padidinti energijos vartojimo efektyvumą bei atsinaujinančiosios energijos vartojimą 20 proc. Įgyvendindamos Sprendimą dėl pastangų pasidalijimo[18] valstybės narės patvirtino tam tikrus išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio mažinimo tikslus ir jų kiekio didėjimo apribojimus (žr. 5 informacinį biuletenį). Kai kurios jau pasiekė savo tikslą ir joms tereikia užtikrinti, kad šis mažesnis išmetamas šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekis liktų toks pat. Pavyzdžiui, Graikija įsipareigojo, palyginti su 2005 m., išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį sumažinti 4 proc. ir jau 2009 m. sumažino jį beveik 7 proc. Kitos valstybės narės įsipareigojo apriboti išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio didėjimą ir iš tiesų jį sumažino, pvz., Slovakija, kuri įsipareigojo sumažinti išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį 13 proc., ir sumažino jį iki 12 proc. Vis dėlto kai kurios valstybės narės turės gerokai sumažinti savo išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį. Pavyzdžiui, Airijai, Danijai ir Liuksemburgui, kad pasiektų nustatytą tikslą, vis dar reikia sumažinti jų kiekį daugiau nei 10 procentinių punktų. Panaši padėtis yra ir atsinaujinančiosios energijos vartojimo srityje (žr. 6 informacinį biuletenį). Atsinaujinančiosios energijos dalis, atsižvelgiant į bendrą galutinį energijos suvartojimą, siekia nuo 44 proc. Švedijoje iki 0,2 proc. Maltoje. Visose valstybėse narėse, išskyrus Latviją ir Slovėniją, atsinaujinančiosios energijos vartojimas padidėjo, ypač Austrijoje, Estijoje ir Rumunijoje. Kai kurios valstybės narės yra arti klimato kaitos ir energetikos dokumentų rinkinyje nustatyto tikslo. Pavyzdžiui, Švedija atsinaujinančiosios energijos dalį turi padidinti dar 4,6 procentiniais punktais, kad iki 2020 m. pasiektų 49 proc. tikslą. Kai kurios valstybės narės daug labiau atsilieka nuo tikslo, taigi jam laiku pasiekti reikės papildomų pastangų. Pavyzdžiui, Jungtinė Karalystė ir Airija iki 2020 m. atsinaujinančiosios energijos vartojimą nori padidinti 13 ir 12 procentinių punktų. Tvarus augimas turi svarbų regioninį aspektą. Regioniniai ypatumai tiesiogiai lemia, kokiu mastu ES regionai gali gaminti atsinaujinančiąją energiją. Pavyzdžiui, saulės ir vėjo energijos gamyba labai priklauso nuo vietovės. Pakrantės regionai paprastai turi didelį vėjo energijos potencialą, o pietiniai regionai, kuriuose būna daugiau saulėtų dienų, – didesnį saulės energijos potencialą. Norint iš didelį atsinaujinančiosios energijos potencialą turinčių regionų tiekti energiją į regionus, kuriuose didelė jos paklausa, reikės diegti geresnius ir pažangesnius energijos tinklus. Regionai išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį gali sumažinti skatindami naudoti ekologiškesnes viešojo transporto rūšis ir pereidami prie tausesnių transporto rūšių naudojimo. Iniciatyvos, kuriomis skatinama naudoti ekologiškesnį ir tausesnį transportą, turi būti pritaikytos prie vietos ypatumų daugiausia dėmesio skiriant infrastruktūrai regionuose, kuriuose jos nepakanka, o kituose regionuose orientuojantis į tausių transporto rūšių patrauklumą bei paklausos valdymą. Regionai gali atlikti svarbų vaidmenį skatinant energijos vartojimo efektyvumą. Tai ypač taikytina statyboms, nes įgyvendinant veiksmus šioje srityje būtina atsižvelgti į vietos ypatumus ir klimatą. Tikėtina, kad miesto teritorijose ir kaimo vietovėse arba vietovėse, kuriose yra senų pastatų ir naujų pastatų, šie veiksmai bus skirtingi. Tačiau tikslas išlieka toks pat – gerinti energinį efektyvumą laikantis ES teisės aktų nuostatų. Tvarūs miestai Miestai daro didžiausią įtaką kovai su klimato kaita ne tik dėl to, kad juose gyvena daug gyventojų ir vykdoma dar daugiau ekonominės veiklos, bet ir dėl to, kad dirbant ir gyvenant mieste tausiau naudojami ištekliai. Miestuose gyvenantys žmonės trumpiau keliauja į darbą ir yra labiau linkę vaikščioti pėsčiomis, važiuoti dviračiu ar naudotis viešuoju transportu. Pavyzdžiui, ES miesto teritorijose gyvenančios šeimos, kur nors vykdamos, tris kartus dažniau naudojasi tik viešuoju transportu, vaikščioja pėsčiomis arba važiuoja dviračiu (žr. 2 pav.). Jie paprastai gyvena butuose arba miesto namuose, kuriems šildyti ir vėsinti reikia mažiau energijos. Be to, centralizuoto šilumos tiekimo sistemos yra efektyvesnės tankiai gyvenamuose miestų rajonuose. ES galutinė energijos paklausa vienam gyventojui kaimo vietovėse buvo 40 proc. didesnė nei miesto teritorijose[19]. Dažniausiai šis skirtumas atsiranda dėl didesnio energijos vartojimo efektyvumo miestuose [20]. Siekiant didinti energijos vartojimo efektyvumą reikėtų aktyviau plėtoti politikos kryptis, kuriomis didinamas gyvenimo ir darbo miestuose patrauklumas. Kadangi miestuose išmetamas didelis CO2 dujų kiekis, juose reikėtų toliau stiprinti tausų išteklių naudojimą. Todėl ypač svarbu, kad, priimant sprendimus dėl kovos su klimato kaita, būtų atsižvelgiama į miestų problemas. Politika turėtų būti siekiama mažinti transporto spūstis, skatinti naudoti nevariklines transporto priemones ir gerinti pastatų energinį efektyvumą[21]. Taip pagerėtų ir oro kokybė, kuri miestuose yra prastesnė, ir miestų gyventojų sveikata. Tačiau reikėtų atidžiai stebėti, kad, darbo vietoms ir gyventojams persikeliant į miesto pakraščius, šiomis priemonėmis nebūtų sukeltas miestų plėtimasis. Pagal Merų paktą miestai įpareigojami iki 2020 m. savo išmetamą šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį sumažinti daugiau nei iki 20 proc., jį yra pasirašę daugiau kaip 2 500 Europos miestų, kuriuose gyvena daugiau kaip 125 mln. gyventojų, merų. Įgyvendinant Pažangių miestų ir bendruomenių iniciatyvą, kuri, be kitų dokumentų, grindžiama šiuo paktu, bus sukurtas visapusiškesnis požiūris į miestų problemas energetikos, transporto ir IRT srityse. INTEGRACINIS AUGIMAS Įgyvendinant strategiją „Europa 2020“ daug dėmesio skiriama užimtumo skatinimui, įgūdžių lavinimui ir darbo rinkos reformoms bei aktyviai siekiama mažinti skurdą ir atskirtį. Jos tikslas – didinti užimtumą ir gerinti darbo vietų kokybę, ypač moterų, jaunų žmonių ir vyresnio amžiaus darbuotojų. Ja taip pat norima geriau integruoti imigrantus į darbo rinką. Be to, įgyvendinant šią strategiją bus investuojama į įgūdžių lavinimą ir mokymąsi bei darbo rinkų ir gerovės sistemų modernizavimą ir taip žmonėms padedama numatyti ir valdyti pokyčius. Užimtumas Strategija „Europa 2020“ siekiama iki 2020 m. padidinti 20–64 m. gyventojų užimtumą iki 75 proc. Šioje srityje valstybės narės yra nustačiusios nacionalinius tikslus nuo 62,9 proc. Maltoje iki 80 proc. Danijoje ir Švedijoje. Ne visi regionai gali tikėtis pasiekti ES ar nacionalinius užimtumo tikslus, nes jų pradinė padėtis labai skiriasi. Dėl nuosmukio, kurį sukėlė ekonomikos krizė, 2010 m. konvergencijos regionuose užimtumo lygis siekė tik 63 proc. Tik du konvergencijos regionai 2010 m. pasiekė 75 proc. ES tikslą. Jeigu būtų siekiama įgyvendinti 2020 m. tikslą visuose konvergencijos regionuose, 11 mln. žmonių[22] turėtų susirasti darbą. Pereinamojo laikotarpio regionuose užimtumo lygis taip pat mažas – 64 proc., taigi, norint pasiekti ES tikslą visuose šiuose regionuose, darbą turėtų susirasti 3 mln. žmonių. RKU regionuose užimtumo lygis gerokai didesnis – 72 proc., tačiau, kadangi šiuose regionuose gyvena 60 proc. ES darbingo amžiaus gyventojų, norint pasiekti šį tikslą kiekviename iš jų reikėtų sukurti dar 9,4 mln. darbo vietų[23]. Pietų Ispanijos ir Pietų Italijos regionuose, taip pat kai kuriuose Rumunijos ir Vengrijos regionuose užimtumo lygis yra mažesnis nei 60 proc. (žr. 7 informacinį biuletenį). Daugelyje Vokietijos, Jungtinės Karalystės, Nyderlandų, Danijos, Švedijos ir Austrijos regionų šis rodiklis jau siekia 75 proc. Siekiant užtikrinti, kad iki 2020 m. ES pasiektų 75 proc. tikslą, šalys ir regionai, kuriuose užimtumo lygis šiuo metu mažas, turės ypač stengtis padaryti nemažą pažangą, tačiau prisidėti reikės ir toms šalims bei regionams, kuriuose užimtumo lygis jau yra arti 75 proc. tikslo arba jį viršijo. Dėl pastarosios krizės taip pat sparčiai augo nedarbas (žr. 8 informacinį biuletenį). Trijose Baltijos valstybėse ir septyniuose Ispanijos regionuose nedarbo lygis padidėjo 10–18 procentinių punktų. Mažiausiai (1,8 procentinio punkto) nedarbas augo RKU regionuose. Konvergencijos regionuose jis išaugo labiau (2,8 procentinio punkto). Tačiau labiausiai nedarbas padidėjo pereinamojo laikotarpio regionuose (6,4 procentinio punkto). Nepaisant bendro didėjimo, nedarbas sumažėjo 52 regionuose, daugiausia Vokietijoje, taip pat kai kuriuose Lenkijos, Prancūzijos, Suomijos ir Austrijos regionuose. Skurdas ir atskirtis Strategija „Europa 2020“ siekiama iki 2020 m. žmonių, kuriems gresia skurdas ar atskirtis, skaičių sumažinti 20 mln., t. y. nuo 23 proc. ES gyventojų iki 19 proc. Gyventojų, kuriems gresia skurdas ar atskirtis, trijuose Bulgarijos regionuose yra 50 proc., o Sicilijoje – 49 proc. (žr. 9 informacinį biuletenį). Mažiausias nedarbo lygis yra Alandų salose, Trente, Navaroje ir Prahoje, kur jis siekia 10 proc. arba mažiau. Skurdo ar atskirties rizikos lygį sudaro trys rodikliai: 1) pajamos, po socialinių išmokų gavimo nesiekiančios nacionalinės skurdo ribos; 2) sunkus materialinis nepriteklius ir 3) gyvenimas mažo užimtumo namų ūkiuose (išsami apibrėžtis pateikta 9 informaciniame biuletenyje). Pirmasis rodiklis yra sąlyginis skurdo rodiklis, nes pagal jį nustatoma dalis žmonių, kurių pajamos nesiekia 60 proc. nacionalinio pajamų vidurkio. Todėl asmuo, Jungtinėje Karalystėje priskiriamas asmenų, kuriems gresia skurdas, grupei, gaudamas tas pačias pajamas, veikiausiai nebūtų laikomas skurstančiuoju Bulgarijoje. Antrasis rodiklis yra absoliutus skurdo matas, nes pagal jį visose valstybėse narėse vertinama galimybė vienodai naudotis devyniais gyvybiškai svarbiais dalykais. Šis rodiklis yra glaudžiai susijęs su šalies išsivystymo lygiu. 2009 m. jis siekė nuo 32 proc. Rumunijoje iki 1 proc. Liuksemburge. Pagal paskutinįjį rodiklį vertinamas išstūmimas iš darbo rinkos. Šis rodiklis nėra susijęs su BVP vienam gyventojui ar netgi su užimtumo lygiu. 2009 m. jis buvo didžiausias Airijoje ir Jungtinėje Karalystėje, o mažiausias – Estijoje ir Kipre. Skurdo rizikos lygiui būdingas ryškus regioninis aspektas, kurio negalima paaiškinti tokiomis asmeninėmis ypatybėmis kaip išsilavinimas, užimtumo statusas, namų ūkio tipas ir amžius. Šiais aspektais pagrįstuose regionų skurdo vertinimuose pernelyg mažai dėmesio skiriama skirtingam skurdo lygiui regionuose. Kitaip tariant, skurdo rizikos lygis priklauso ne tik nuo asmens išsilavinimo ar užimtumo statuso, bet ir nuo to, kur jis gyvena („vietos poveikis“). Deja, keliose didelėse valstybėse narėse skurdo ar atskirties rizikos lygis nėra nustatytas regioniniu NUTS 1 ar 2 lygmeniu. Siekiant reikšmingai prisidėti prie skurdo ir atskirties, ypač mažiausiai išsivysčiusiuose regionuose, mažinimo įgyvendinant sanglaudos politiką, regionų palyginimas bus labai svarbus stebint ir vertinant jos poveikį. Iš vertinimų matyti, kad konvergencijos ir pereinamojo laikotarpio regionų rezultatai skurdo ir atskirties rizikos srityje bei pagal du iš trijų jos aspektų yra gerokai blogesni nei RKU regionų (žr. 1 lentelę). Integracijai palankūs miestai – miestų paradoksas Integracinio augimo miestų aspektas yra atvirkščiai proporcingas ekonomikos išsivystymo lygiui: labiau išsivysčiusiose valstybėse narėse yra mažiau integracijai palankių miestų. Labiau išsivysčiusių valstybių narių miesto teritorijose dažnai gerokai daugiau žmonių gyvena namų ūkiuose, kurių nė vienas narys neturi darbo (žr. 3 pav.). Taip pat labiau išsivysčiusių valstybių narių miesto teritorijose didesnis nedarbas ir mažesnis užimtumas. Jungtinėje Karalystėje, Portugalijoje, Prancūzijoje, Austrijoje ir Belgijoje nedarbo lygis miesto teritorijose yra 3–5 procentiniais punktais didesnis[24]. Dviejose ataskaitose apie Europos miestų padėtį[25] kaip miestų paradoksas nurodoma tai, kad yra daug nuo darbo rinkos atskirtų žmonių, susitelkusių rajonuose, kuriuose fiziškai yra daugiausia galimybių susirasti darbą (miestuose). Sunkus materialinis nepriteklius ir skurdo rizikos lygis[26] (žr. 4 ir 5 pav.) paprastai būna didesnis labiau išsivysčiusių valstybių narių miesto teritorijose, nepaisant didesnio jose gaunamų pajamų vidurkio. Belgijoje, Austrijoje ir Jungtinėje Karalystėje sunkus materialinis nepriteklius yra 3–5 procentiniais punktais didesnis miesto teritorijose nei likusioje šalies dalyje. Tyrimai[27] parodė, kad miestuose pajamų skirtumai yra dideli (ir toliau didėja). Tačiau gyvenimas mažiau išsivysčiusios valstybės narės miesto zonoje turi daugiau pranašumų nei gyvenimas kaimo vietovėje ar mažame miestelyje. Šių valstybių narių miesto teritorijose nedarbas paprastai mažesnis, yra mažiau namų ūkių, kurių nė vienas narys neturi darbo, taip pat žmonių, kurie patiria sunkų materialinį nepriteklių ir kuriems gresia skurdas. Be to, pajamų vidurkis yra gerokai didesnis. Pavyzdžiui, Latvijos, Bulgarijos, Lenkijos ir Rumunijos miesto teritorijose pajamų vidurkis yra 40–70 proc. didesnis nei likusioje šalies dalyje. Iš to matyti, kad skurdo paplitimas didesnis kaimo vietovėse, jį dar labiau didina prastesnės galimybės naudotis paslaugomis[28]. IšVADOS Šioje ataskaitoje pabrėžiamas strategijos „Europa 2020“ regioninis ir miestų aspektas. Joje parodyta, kad visuose Europos regionuose reikia nemažų pastangų ir investicijų, kad būtų pasiekti pažangaus, tvaraus ir integracinio augimo tikslai. Taip pat teigiama, kad šie poreikiai įvairiuose regionuose ir miestuose yra skirtingi ir kad vykdant politiką reikėtų į juos atsižvelgti. Atsižvelgiant į esminį sanglaudos politikai strategijoje „Europa 2020“ tenkantį vaidmenį, ypač daug dėmesio reikia skirti konvergencijos regionams, tačiau teigiami pokyčiai reikalingi ir pereinamojo laikotarpio bei RKU regionuose. Konvergencijos regionų rezultatai pažangaus augimo srityje prasti: mažas MTTP intensyvumas, mažai aukštąjį išsilavinimą turinčių gyventojų ir mažas našumas. Daugelyje jų taip pat mažas užimtumas ir didelis nedarbas. Skurdo ir atskirties rizika konvergencijos regionuose taip pat didesnė. Nors pereinamojo laikotarpio ir RKU regionams geriau sekasi spręsti šias problemas, kad pasiektų strategijos „Europa 2020“ tikslus, jiems taip pat reikia pagerinti savo rezultatus. Per krizę RKU regionuose sumažėjo užimtumas, kai kuriuose iš jų išryškėjo konkurencingumo stoka. Nedarbas padidėjo daugiau kaip 100 RKU regionų, o 36-iuose nedarbo lygis viršija ES vidurkį. Tvaraus augimo uždaviniai keliami visiems regionams. Esamų ir naujų pastatų energinis efektyvumas visur turi padidėti. Siekiant didinti atsinaujinančiosios energijos vartojimą reikės didesnių investicijų į tinkamas vietoves, kur tokią energiją būtų galima efektyviai gaminti, ir tinklus, kuriais būtų susieta energijos pasiūla ir paklausa. Rengiant regioninio augimo strategijas, miestams turėtų būti skirtas aktyvus vaidmuo. Miestai turi išskirtinių galimybių skatinti inovacijas užtikrindami įvairių dydžių įmonėms dinamišką aplinką, kuri joms reikalinga norint sėkmingai vykdyti veiklą. Juose daugiausia prisidedama prie kovos su klimato kaita kuriant naujus miestų, kuriuose dar tausiau naudojami ištekliai, plėtros modelius. Ne mažiau svarbu ir tai, kad miestams tenka neproporcinga socialinių problemų ir skurdo dalis. Strategijos „Europa 2020“ tikslas – didinti užimtumą ir mažinti skurdą bei atskirtį, todėl miestams reikia spręsti nepritekliaus ir atskirties nuo darbo rinkos problemas, ypač ES-15 valstybių narių. Ši ataskaita yra svarbus įnašas rengiant būsimų 2014–2020 m. sanglaudos politikos programų strategijas. Iš esmės joje apibrėžiama pradinė padėtis, į kurią reikia atsižvelgti siekiant strategijos „Europa 2020“ tikslų ir vertinant atotrūkį nuo nacionalinių tikslų. Būsimoje sanglaudos politikos programoje turi būti aiškiai išdėstyta, kaip konkrečiai ji padės laiku įgyvendinti šiuos tikslus. Kaip investicijų programos padės siekti šių rodiklių pokyčių? Ar yra tarpinių etapų ar rodiklių, kuriais gali būti parodyta teigiama pažanga? Sanglaudos politikos programos suteikia galimybę integruotai rengti strategijas, kurios yra orientuotos į konkrečius kiekvienos teritorijos poreikius ir kuriose atsispindi įvairių rūšių investicijų pranašumai ir trūkumai bei jų sąveika. 1 lentelė. Rodikliai pagal regiono tipą [pic] [1] Reformuotos sanglaudos politikos darbotvarkė, F. Barca, 2009 m., http://ec.europa.eu/regional_policy/policy/future/barca_en.htm ir The balance between sectoral and integrated approaches and the involvement of sub-national levels in EU Member States ( liet. Sektorinio ir integracinio metodų pusiausvyra ir subnacionalinio lygmens institucijų dalyvavimas valstybėse narėse), http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#2. [2] Penktoji ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos ataskaita, 2011 m. http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/official/reports/cohesion5/index_en.cfm. [3] SEC(2011) 590 http://ec.europa.eu/regional_policy/consultation/5cr/pdf/5cr_result_sec2011590.pdf. [4] Žr. COM(2011) 615 http://ec.europa.eu/regional_policy/what/future/proposals_2014_2020_en.cfm#1. [5] Žr. Pažangaus, tvaraus ir integracinio augimo strategiją, COM(2010) 2020. http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_en.htm. [6] Žr. Regional Outlook (liet. Regioninis požiūris), Paryžius, OECD, 2011 m. [7] Žr. Šeštąją pažangos ataskaitą: kūrybiški ir novatoriški regionai, COM(2009) 295. [8] Tai naujas strategijos „Europa 2020“ inovacijų rodiklis. [9] Regionai, kuriems parama laipsniškai teikiama ir laipsniškai nutraukiama, priskirti pereinamojo laikotarpio regionų grupei, nes abiem šioms grupėms skiriama pereinamojo laikotarpio parama. [10] Human Capital Leading Indicators ( liet . Pagrindiniai žmogiškojo kapitalo rodikliai). Politikos informacinis dokumentas, V tomas, Nr. 1, P. Ederer ir kiti. Lisabonos taryba, Briuselis, 2011 m. http://www.lisboncouncil.net/publication/publication/64-leadingindicators.html. [11] Žr. The regional impact of technological change in 2020 ( liet. Regioninis technologinių pokyčių poveikis 2020 m.), R. Wintjes ir H. Hollanders, 2010 m. http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#1. [12] http://ec.europa.eu/information_society/digital-agenda/publications/index_en.htm. [13] Remiantis klasifikacija pagal urbanizacijos lygį 47 proc. ES gyventojų gyvena miesto teritorijose arba miestuose, 25 proc. – miesteliuose ir priemiesčiuose ir 28 proc. – kaimo vietovėse. [14] Didmiesčių regionai yra vienas ar daugiau 3 lygio regionų pagal teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą (NUTS), sudarančių miesto aglomeraciją, kurioje gyvena daugiau kaip 250 000 gyventojų. Daugiau informacijos rasite Regional Focus 2011/01. L. Dijkstra ir H. Poelman, 2011 m.http://ec.europa.eu/regional_policy/information/focus/index_en.cfm. [15] Žr. 2011 m. Eurostato regionų statistikos metraščio 16 skyrių. [16] Žr. ESPON tarpinę ataskaitą apie papildomus augimo centrus. [17] Žr. Europos tausaus išteklių naudojimo veiksmų planą, COM(2011) 571. [18] Pagal klimato kaitos ir energetikos teisės aktų rinkinį bendras išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio mažinimo tikslas bus pasiektas įgyvendinant 1) Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (ŠESD ATLPS) ir 2) Sprendimą dėl pastangų pasidalijimo. Pastarajame sprendime 2013–2020 m. laikotarpiui į ES ŠESD ATLPS neįtrauktiems sektoriams, pvz., transporto, pastatų, žemės ūkio ir atliekų, nustatyti privalomi metiniai nacionaliniai išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio mažinimo tikslai (ataskaitiniai metai – 2005 m.). Mažinant išmetamą ŠESD kiekį šiuose sektoriuose gali būti įgyvendinami sanglaudos politikos veiksmai, tačiau pagal juos neturėtų būti subsidijuojamas išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio mažinimas, kuris jau įtrauktas į ŠESD ATLPS. [19] World Energy Outlook 2008 (liet. 2008 m. pasaulio energetikos apžvalga), TAE, Paryžius, 2008 m. [20] Likęs skirtumas galėjo atsirasti dėl to, kad kaimo vietovėse vykdoma daugiau gamybos, kuriai suvartojama daug energijos. [21] The green metropolis , D. Owen. Riverhead, 2009 m. ir Triumph of the City , E. Glaeser. The Penguin Press, 2011 m. [22] Tai darbo vietų skaičius, kuris reikalingas, kad užimtumo lygis visuose konvergencijos regionuose siektų 75 % arba daugiau. Norint pasiekti 75 proc. visuose ES regionuose, reikia 23 mln. darbo vietų. Šiam tikslui pasiekti ES lygmeniu reikalingas mažesnis skaičius (17,6 mln.), nes regionai, kuriuose užimtumo lygis viršija 75 %, kompensuotų užimtumo trūkumą regionuose, kuriuose jis yra mažesnis. [23] Skaičiavimai pagrįsti dabartiniu darbo vietų skaičiumi ir Eurostato gyventojų skaičiaus regionine prognoze. [24] Miestų audito ataskaitoje pažymima, kad nedarbas nėra tolygiai pasiskirstęs visuose miestuose: kai kuriuose miestuose ir rajonuose jis yra didesnis nei kituose. [25] Ataskaita apie Europos miestų padėtį. Komisija, 2007 ir 2010 m.http://ec.europa.eu/regional_policy/activity/urban/audit/index_en.cfm. [26] Tai ypač stebina, nes nustatant skurdo rizikos lygį neatsižvelgiama į didesnes pragyvenimo miesto teritorijose išlaidas, todėl greičiausiai nepakankamai įvertinamas skurdo rizikos lygis miestuose. [27] Pavyzdžiui, žr. ESPON tyrimą „Gairės miestų ateičiai“ (angl. Future Orientation for Cities, FOCI). http://www.espon.eu/main/Menu_Projects/Menu_AppliedResearch/foci.html. [28] Taip pat žr. Skurdas ir socialinė atskirtis kaimo vietovėse , Europos Komisija, 2008 m. http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=2087&langId=en.