Pasiūlymas EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS REGLAMENTAS dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės /* KOM/2011/0635 galutinis - 2011/0284 (COD) */





AIŠKINAMASIS MEMORANDUMAS 1. PASIŪLYMO APLINKYBĖS · Pasiūlymo pagrindas ir tikslai Valstybių narių sutarčių teisės skirtumai kelia kliūčių prekiautojams ir vartotojams, norintiems vidaus rinkoje sudaryti tarpvalstybinės prekybos sandorius. Dėl šių skirtumų kylančios kliūtys atgraso prekiautojus, ypač mažąsias ir vidutines įmones (MVĮ), užsiimti tarpvalstybine prekyba arba plėstis į naujas valstybių narių rinkas. Vartotojai negali įsigyti produktų, kuriuos prekiautojai siūlo kitose valstybėse narėse. Šiuo metu tik vienas iš dešimties Sąjungos prekiautojų, sudarančių prekių pirkimo–pardavimo sandorius, užsiima eksportu Sąjungoje, o dauguma tokių prekiautojų eksportuoja tik į kelias valstybes nares. Su sutarčių teise susijusios kliūtys yra vienas pagrindinių tokią padėtį lemiančių veiksnių. Iš apklausų[1] matyti, kad tarp įvairių tarpvalstybinės prekybos kliūčių, įskaitant mokesčių reglamentavimą, administracinius reikalavimus, pristatymo sunkumus, kalbą ir kultūrą, prekiautojai kaip vieną pagrindinių kliūčių įvardijo su sutarčių teise susijusias kliūtis. Dėl būtinybės prekiautojams prisitaikyti prie skirtingos nacionalinės sutarčių teisės, kuri gali būti taikoma tarpvalstybiniuose sandoriuose, užsiimti tarpvalstybine prekyba tiek įmonės ir vartotojo, tiek įmonių tarpusavio sandorių atveju yra sudėtingiau ir brangiau nei verstis vidaus prekyba. Sudarydami tarpvalstybinius sandorius prekiautojai paprastai patiria papildomų sąnaudų, palyginti su vidaus prekyba. Šios sąnaudos patiriamos dėl sunkumų aiškinantis taikytinos užsienio sutarčių teisės nuostatas, teisinės konsultacijos, derybų dėl įmonių tarpusavio sandoriams taikytinos teisės ir būtinybės pritaikyti sutartis vartotojų teisių apsaugos reikalavimams, kai sudaromi įmonės ir vartotojo sandoriai. Tarpvalstybiniams įmonės ir vartotojo sandoriams didelį poveikį turi su sutarčių teise susijusios sandorio sąnaudos ir dėl skirtingų imperatyviųjų nacionalinių vartotojų teisių apsaugos normų kylančios teisinės kliūtys. Pagal 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I)[2] 6 straipsnį, kai įmonė savo veiklą orientuoja į kitos valstybės narės vartotojus, ji turi laikytis tos valstybės narės sutarčių teisės reikalavimų. Kai šalys pasirenka kitą taikytiną teisę, o vartotojo valstybės narės imperatyviosiomis vartotojų teisių apsaugos normomis numatoma didesnė apsauga, tokių imperatyviųjų vartotojų teisių apsaugos normų paisyti būtina. Todėl prekiautojai turi iš anksto išsiaiškinti, ar vartotojo įprastinės gyvenamosios vietos valstybės narės teisė numato didesnę apsaugą, ir užtikrinti, kad jų sutartis atitiktų tos teisės reikalavimus. Dabartinis vartotojų apsaugos teisės suderinimo Sąjungoje laipsnis leido kai kuriose srityse tam tikru mastu sulyginti teisės normas, tačiau valstybių narių įstatymai vis dar iš esmės skiriasi. Sudarydami e. prekybos sandorius prekiautojai patiria ir kitų su sutarčių teise susijusių sąnaudų, nes įmonės svetainė turi būti pritaikyta kiekvienos valstybės narės, į kurią ji orientuoja savo veiklą, teisiniams reikalavimams. Kai tarpvalstybinius sandorius sudaro prekiautojai, šalims taikomi ne tie patys taikytinos teisės apribojimai. Tačiau ekonominis derybų dėl užsienio teisės ir jos taikymo poveikis taip pat labai didelis. Sąnaudų, patiriamų sprendžiant su skirtinga nacionaline teise susijusius klausimus, našta ypač slegia MVĮ. Palaikydamos santykius su didesnėmis bendrovėmis, MVĮ paprastai turi sutikti taikyti verslo partnerių teisę ir padengti išlaidas, susijusias su sutarčiai taikytinos užsienio teisės turinio aiškinimusi ir jos reikalavimų laikymusi. MVĮ tarpusavio sutarčių atveju būtinybė derėtis dėl taikytinos teisės yra didelė tarpvalstybinės prekybos kliūtis. Abiejų sutarčių rūšių (įmonių tarpusavio ir įmonės bei vartotojo) atveju MVĮ šios papildomos sandorių sąnaudos netgi gali būti neproporcingos sandorio vertei. Šios papildomos sandorių sąnaudos auga proporcingai valstybių narių, į kurias prekiautojas eksportuoja, skaičiui. Į kuo daugiau šalių prekiautojai eksportuoja, tuo didesnę reikšmę jie teikia sutarčių teisės skirtumams, keliantiems prekybos kliūtis. Ypač nepalankioje padėtyje yra MVĮ: kuo mažesnė bendrovės apyvarta, tuo didesnė sandorių sąnaudų dalis. Versdamiesi tarpvalstybine prekyba prekiautojai taip pat susiduria su didesniu teisiniu kompleksiškumu nei vidaus prekybos atveju, nes jiems neretai tenka dirbti su įvairių valstybių sutarčių teise, turinčia savų ypatumų. Dėl būtinybės dirbti su užsienio teise sudaryti tarpvalstybinius sandorius sudėtingiau. Sunkumus aiškintis užsienio sutarčių teisės nuostatas prekiautojai nurodė kaip pirmąją įmonės ir vartotojų sandorių ir trečiąją įmonių tarpusavio sandorių kliūtį[3]. Teisinis kompleksiškumas didesnis tuomet, kai prekiaujama su šalimi, kurios teisės sistema iš esmės skiriasi, o iš empirinių duomenų matyti, kad dvišalė prekyba gerokai intensyvesnė tarp šalių, kurių teisės sistemos kildinamos iš bendro šaltinio, nei tarp tokių bendrumų neturinčių šalių[4]. Tad dėl sutarčių teisės skirtumų ir jų lemiamų papildomų tarpvalstybinių sandorių sąnaudų bei kompleksiškumo nemažai prekiautojų, ypač MVĮ, neplečia savo veiklos kitų valstybių narių rinkose. Be to, šie skirtumai riboja konkurenciją vidaus rinkoje. Vien dėl sutarčių teisės skirtumų iš valstybių narių tarpusavio prekybos kasmet negautų pajamų vertė lygi dešimtims milijardų eurų. Neišnaudotos galimybės verstis tarpvalstybine prekyba taip pat turi neigiamą poveikį Europos vartotojams. Mažesnė tarpvalstybinės prekybos apimtis mažina importo apimtį ir prekiautojų konkurenciją. Dėl to vartojimo rinkoje gali būti ribotas produktų pasirinkimas ir didesnės jų kainos. Dėl didesnės ir geresnės pasiūlos pirkti užsienyje galėtų būti gerokai ekonomiškiau, tačiau dauguma Europos vartotojų perka tik savo šalyje. Viena iš svarbių tokią padėtį lėmusių priežasčių – vartotojų netikrumas dėl savo teisių tarpvalstybinių sandorių atveju, dažnai kylantis dėl nacionalinės teisės skirtumų. Pavyzdžiui, vienas iš labiausiai jiems rūpimų klausimų – kokiomis priemonėmis jie gali apginti savo teises, kai kitoje valstybėje narėje įsigytas produktas neatitinka sutarties reikalavimų. Todėl daugelis vartotojų vengia pirkti užsienyje. Jie nepasinaudoja vidaus rinkos teikiamomis galimybėmis, nes geresnės kokybės ir (arba) pigesnis produktas neretai siūlomas kitoje valstybėje narėje. Atsiradus e. prekybai, lengviau ieškoti pasiūlymų ir lyginti kainas bei kitas sąlygas, nesvarbu, kur prekiautojas yra įsisteigęs. Tačiau, kai vartotojai bando pateikti užsakymą kitos valstybės narės įmonei, jiems neretai atsakoma, dažnai tokį sprendimą motyvuojant sutarčių teisės skirtumais. Bendras pasiūlymo tikslas – gerinti vidaus rinkos konsolidavimą ir veikimą įmonėms lengvinant galimybes plėsti tarpvalstybinę prekybą, o vartotojams – pirkimą užsienyje. Šį tikslą galima pasiekti parengiant bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę – savarankiškas vienodas sutarčių teisės normas, įskaitant vartotojų teisių apsaugos nuostatas, – kuri kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje sudarytų antrą sutarčių teisės sistemą. Prekiautojams nereikėtų prisitaikyti prie skirtingos nacionalinės sutarčių teisės, nes bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę jie galėtų taikyti visuose Europos Sąjungoje sudaromuose tarpvalstybiniuose sandoriuose, jeigu kita sutarties šalis su tuo sutinka. Ši teisė turėtų būti taikoma visą sutarties gyvavimo laikotarpį ir apimti daugumą tarpvalstybinių sandorių sudarymui svarbių klausimų. Todėl prekiautojams reikėtų išsiaiškinti tik kai kuriuos, ne tokius svarbius kitos valstybės narės teisės aktų aspektus, kurių bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė nereglamentuoja. Įmonės ir vartotojo tarpusavio sandorių atveju nebereikėtų aiškintis, kokios vartotojų apsaugos teisės normos yra imperatyvios, nes į bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę būtų įtrauktos visiškai suderintos vartotojų teisių apsaugos normos, kuriomis visoje Europos Sąjungoje užtikrinama aukšto lygio apsauga. Tarpvalstybinių prekiautojų tarpusavio sandorių atveju būtų paprasčiau derėtis dėl taikytinos teisės, nes sutarties šalys galėtų susitarti, kad jų sutartinius santykius reglamentuotų – joms abiem vienodai prieinama – bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė. Tiesioginė to pasekmė – prekiautojai galėtų išvengti su sutarčių teise susijusių papildomų sandorių sąnaudų, o dėl visoje Europos Sąjungoje vienodų normų tarpvalstybinei prekybai galiotų paprastesnis teisinis reglamentavimas. Todėl vidaus rinkos teikiama nauda prekiautojai galėtų geriau pasinaudoti plėsdami prekybą užsienyje, o tai sustiprintų konkurenciją vidaus rinkoje. Vartotojai turėtų geresnes galimybes susipažinti su pasiūla iš visos Europos Sąjungos ir naudotis mažesnėmis kainomis, be to, būtų rečiau atsisakoma jiems parduoti. Pirkdami užsienyje, jie taip pat būtų tikresni dėl savo teisių, nes vienodomis imperatyviosiomis normomis būtų užtikrintas aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis. Bendrosios aplinkybės 2001 m. komunikatu[5] Komisija pradėjo išsamias viešas konsultacijas dėl sutarčių teisės reglamentavimo pagrindų susiskaidymo ir neigiamo jų poveikio tarpvalstybinei prekybai. Viešas konsultacijas Komisija pradėjo 2010 m. liepos mėn. paskelbusi Žaliąją knygą dėl politinių galimybių sukurti Europos sutarčių teisę vartotojams ir įmonėms[6] (toliau – žalioji knyga), kurioje numatytos politinės vidaus rinkos stiprinimo galimybės tobulinant Europos sutarčių teisę. Kaip atsaką į žaliąją knygą Europos Parlamentas 2011 m. birželio 8 d. priėmė rezoliuciją, kurioje išreiškė didelę paramą priemonei, kuri pagerintų vidaus rinkos konsolidavimą bei veikimą ir būtų naudinga prekiautojams, vartotojams ir valstybių narių teisės sistemoms. Komisijos komunikate „Europa 2020“[7] pripažįstama būtinybė palengvinti prekiautojams ir vartotojams sutarčių sudarymo su partneriais iš kitų valstybių narių sąlygas ir sumažinti jų sąnaudas, visų pirma kuriant neprivalomą Europos sutarčių teisę. Europos skaitmeninėje darbotvarkėje[8] numatyta neprivaloma Europos sutarčių teisės priemonė, kad būtų panaikintas sutarčių teisės susiskaidymas ir sustiprintas vartotojų pasitikėjimas e. prekyba. · Pasiūlymo srityje galiojančios nuostatos Valstybių narių sutarčių teisė labai skiriasi. Iš pradžių sutarčių teisės sritį Sąjunga pradėjo reglamentuoti minimalaus derinimo vartotojų teisių apsaugos direktyvomis. Minimalaus derinimo koncepcijos esmė ta, kad valstybės narės gali išlaikyti arba nustatyti griežtesnius imperatyviuosius reikalavimus nei numatyta acquis. Todėl net ir Sąjungos lygmeniu suderintose srityse šią koncepciją valstybės narės įgyvendino įvairiais būdais. O štai neseniai priimta Vartotojų teisių direktyva visiškai suderinami tokie klausimai kaip pareiga vartotojui suteikti ikisutartinę informaciją, vartotojo teisė atsisakyti nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties ir kai kurie prekių pristatymo bei rizikos perėjimo aspektai. Kiek tai susiję su prekiautojų tarpusavio santykiais, kovos su pavėluotais mokėjimais sritį Sąjunga sureglamentavo nustatydama minimalių palūkanų normų taisykles. Tarptautiniu lygmeniu, kai šalys nėra pasirinkusios taikytinos teisės, taikoma Vienos konvencija dėl tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių (toliau – Vienos konvencija). Vienos konvencija reglamentuojami tam tikri prekių pirkimo–pardavimo sutarčių aspektai, tačiau ji netaikoma tokiems svarbiems klausimams kaip valios trūkumai, nesąžiningos sutarčių sąlygos ir senatis. Be to, Vienos konvencija gali būti taikoma ribotai, nes ją pasirašė ne visos valstybės narės[9] ir nėra vienodą jos aiškinimą užtikrinančio mechanizmo. Kai kurie Sąjungos teisės aktai svarbūs tiek įmonių ir vartotojų, tiek įmonių tarpusavio santykiams. E. komercijos direktyvoje[10] nustatytos normos, kuriomis reglamentuojamas elektroninėmis priemonėmis sudarytų sutarčių galiojimas ir kai kurie ikisutartiniai reikalavimai. Tarptautinės privatinės teisės srityje Sąjunga priėmė taikytinos teisės pasirinkimą reglamentuojančių priemonių, pavyzdžiui, 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I)[11], o kiek tai susiję su pareigomis suteikti ikisutartinę informaciją – 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II)[12]. Pirmoje priemonėje įtvirtintos sutartinėms prievolėms, o antroje – nesutartinėms prievolėms, įskaitant iš ikisutartinių pareiškimų kylančias prievoles, taikytinos teisės nustatymo taisyklės. Reglamentai „Roma I“ ir „Roma II“ bus tebetaikomi, šis pasiūlymas jiems neturės jokio poveikio. Ir toliau reikės nustatyti tarpvalstybinėms sutartims taikytiną teisę. Tuo tikslu paprastai bus vadovaujamasi reglamentu „Roma I“. Taikytiną teisę galės pasirinkti pačios šalys (reglamento „Roma I“ 3 straipsnis), o joms to nepadarius – ji nustatoma pagal atitinkamas reglamento „Roma I“ 4 straipsnio taisykles. Jeigu vartojimo sutarties šalys taikytinos teisės nepasirinko, esant reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 1 dalies sąlygoms, taikytina vartotojo įprastinės gyvenamosios vietos teisė. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė bus antroji sutarčių teisės sistema, inkorporuota į kiekvienos valstybės narės nacionalinę teisę. Šalims susitarus taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, jos normos bus vienintelės nacionalinės normos, taikytinos ja reglamentuojamiems klausimams. Kai tam tikras klausimas reglamentuojamas bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise, kitos nacionalinės normos nebetaikomos. Susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę reiškia, kad pasirinkta viena iš dviejų skirtingų sutarčių teisės sistemų, numatytų konkrečioje nacionalinėje teisėje. Šis pasirinkimas neturi būti prilyginamas ir painiojamas su pirmiau minėtu taikytinos teisės pasirinkimu, kaip jis suprantamas pagal tarptautinės privatinės teisės normas. Bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise reglamentuojami ne visi sutarčių aspektai (pvz., sutarčių negaliojimas, atstovavimas), todėl šie klausimai ir toliau bus reglamentuojami galiojančiomis sutarčiai taikytinos valstybės narės civilinės teisės normomis. Tačiau reglamente „Roma I“ numatyti tam tikri įmonės ir vartotojo sandoriams taikytinos teisės pasirinkimo apribojimai. Jei įmonės ir vartotojo sandorių šalys pasirenka ne vartotojo gyvenamosios valstybės narės teisę, nereiškia, kad, esant reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 1 dalies sąlygoms, vartotojas neteks apsaugos, užtikrinamos jo įprastinės gyvenamosios vietos teisės imperatyviosiomis normomis (reglamento „Roma I“ 6 straipsnio 2 dalis). Vis dėlto pastaroji nuostata neturės praktinės reikšmės tuo atveju, jeigu šalys pagal taikytiną nacionalinę teisę pasirinks bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, nes pagal tam tikros šalies teisę pasirinktos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatos yra tapačios vartotojo šalies bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatoms. Todėl vartotojo šalies vartotojų teisių apsaugos imperatyviųjų normų lygis nebus aukštesnis, o vartotojui bus užtikrinta jo įprastinės gyvenamosios vietos teisės teikiama apsauga. · Derėjimas su kitomis Sąjungos politikos sritimis ir tikslais Šis pasiūlymas atitinka tikslą siekti aukšto lygio vartotojų teisių apsaugos, nes jame įtvirtintos imperatyviosios vartotojų teisių apsaugos normos, kurių šalys negali netaikyti vartotojo nenaudai. Be to, šių imperatyviųjų nuostatų apsaugos lygis atitinka šiuo metu nustatytą acquis arba yra aukštesnis. Pasiūlymas taip pat dera su Sąjungos politika, kuria MVĮ padedama labiau naudotis vidaus rinkos teikiamomis galimybėmis. Bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę galima pasirinkti tais atvejais, kai bent vienas sutartį sudarantis prekiautojas yra MVĮ, kaip nustatyta 2003 m. gegužės 6 d. Komisijos rekomendacijoje 2003/361 dėl labai mažų, mažųjų ir vidutinių įmonių apibrėžimo[13], kartu atsižvelgiant į ateities tendencijas. Pasiūlymas dera ir su tarptautine Sąjungos prekybos politika tuo požiūriu, kad juo nediskriminuojamos šalys iš trečiųjų valstybių, kurios bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę taip pat galės pasirinkti kaip taikytiną teisę, jeigu viena iš sutarties šalių yra įsisteigusi kurioje nors valstybėje narėje. Šis pasiūlymas neturi įtakos būsimoms Komisijos iniciatyvoms dėl atsakomybės už Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo pažeidimus, pavyzdžiui, konkurencijos taisyklių pažeidimus. 2. KONSULTACIJŲ SU SUINTERESUOTOSIOMIS ŠALIMIS IR POVEIKIO VERTINIMŲ REZULTATAI · Konsultacijos su suinteresuotosiomis šalimis Paskelbusi žaliąją knygą, Komisija pradėjo išsamias viešas konsultacijas, kurios baigtos 2011 m. sausio 31 d. Per konsultacijas įvairių kategorijų suinteresuotosios šalys iš visos Sąjungos pateikė Komisijai 320 atsakymų žaliojoje knygoje nagrinėjamais klausimais. Daug respondentų vertingomis laikė 1 galimybę (ekspertų grupės rezultatų paskelbimas) ir 2 galimybę (priemonių Sąjungos teisės aktų leidėjui rinkinys). Kelios valstybės narės ir kai kurios suinteresuotosios šalys 4 galimybei (neprivalomoji Europos sutarčių teisės priemonė) pritarė kaip savarankiškam variantui arba kaip jos ir priemonių rinkinio deriniui, jeigu ji atitiks tam tikras sąlygas, pavyzdžiui, užtikrins aukštą vartotojų teisių apsaugos lygį, jos nuostatos bus aiškios ir lengvos taikyti. Kaip vieną iš pagrindinių problemų suinteresuotosios šalys atsakymuose dėl žaliosios knygos nurodė galimos Europos sutarčių teisės priemonės materialiųjų normų aiškumo stoką. Norėdama išsiaiškinti šią problemą, Komisija suinteresuotosioms šalims suteikė galimybę pateikti pastabas dėl ekspertų grupės parengtos Europos sutarčių teisės galimybių studijos. Atsakymuose į žaliąją knygą taip pat pareikšta pageidavimų dėl priemonės dalykinio taikymo srities. Atsižvelgiant į tai pasiūlymas orientuotas į prekių pirkimo–pardavimo sutartis. 2010 m. balandžio 26 d. sprendimu[14] Komisija įsteigė Europos sutarčių teisės ekspertų grupę. Šiai grupei pavesta parengti galimos būsimos Europos sutarčių teisės priemonės galimybių studiją, kurioje būtų išnagrinėtos pagrindinės praktinės tarpvalstybinių sandorių problemos. 2010 m. rugsėjo mėn. buvo įsteigta pagrindinių suinteresuotųjų šalių grupė (į kurią įėjo įmonės ir vartotojų asociacijos, bankų ir draudimo sektoriaus, advokatų ir notarų atstovai), kuri ekspertų grupei turėjo pateikti praktinių pastabų dėl to, ar galimybių studijai sukurtas normas lengva taikyti. Galimybių studija paskelbta 2011 m. gegužės 3 d., o neformalios konsultacijos tęsėsi iki 2011 m. liepos 1 d. · Poveikio vertinimas Poveikio vertinime išnagrinėtos septynios žaliojoje knygoje pateiktos politinės galimybės, kurios išsamiai aprašytos ir išnagrinėtos poveikio vertinimo ataskaitoje. Nagrinėtos tokios galimybės: pagrindinis scenarijus (nekeisti politikos), priemonių teisės aktų leidėjui rinkinys, rekomendacija dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės, reglamentas/direktyva, kuriuo (-ia) sukuriama neprivaloma bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė, (visiško arba minimalaus derinimo) direktyva dėl privalomos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės, reglamentas, kuriuo sukuriama Europos sutarčių teisė, ir reglamentas, kuriuo sukuriamas Europos civilinis kodeksas. Atlikus lyginamąją šių galimybių poveikio analizę, poveikio vertinimo ataskaitoje prieita prie išvados, kad politikos tikslus atitiktų neprivaloma vienoda sutarčių teisės sistema, visiško suderinimo direktyva ir reglamentas, kuriuo sukuriama privaloma vienoda sutarčių teisės sistema. Įgyvendinus pastarąsias dvi galimybes, prekiautojams žymiai sumažėtų sandorių sąnaudos ir supaprastėtų teisinis reglamentavimas norintiems verstis tarpvalstybine prekyba, tačiau kartu gerokai padidėtų našta prekiautojams, nes norintieji verstis tik vidaus prekyba taip pat turėtų prisitaikyti prie naujojo teisinio reglamentavimo. Lyginant su neprivaloma vienoda sutarčių teisės sistema, ypač daug sąnaudų būtų patiriama susipažįstant su naująja privaloma teise, todėl jos paveiktų visus prekiautojus. Kita vertus, įgyvendinus neprivalomą vienodą sutarčių teisės sistemą, prekiautojai, norintys ją taikyti tarpvalstybinėje prekyboje, patirtų tik vienkartinių išlaidų. Todėl neprivalomos vienodos sutarčių teisės sistemos sukūrimas laikytas proporcingiausia galimybe, nes sumažėtų į kelias valstybes nares eksportuojančių prekiautojų sandorių sąnaudos, o vartotojai turėtų didesnį pigesnių produktų pasirinkimą. Tuo pačiu išaugtų užsienyje perkančių vartotojų teisių apsaugos lygis ir sustiprėtų jų pasitikėjimas, nes vartotojai visoje Sąjungoje turėtų vienodas teises. 3. TEISINIAI PASIŪLYMO ASPEKTAI · Siūlomos priemonės santrauka Pasiūlyme numatyta sukurti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, kuria valstybių narių nacionalinė sutarčių teisė derinama ne reikalaujant pakeisti galiojančią nacionalinę sutarčių teisę, o kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje sukuriant antrą sutarčių teisės sistemą į jos taikymo sritį patenkančioms sutartims, kuri būtų vienoda visoje Europos Sąjungoje ir veiktų greta galiojančių nacionalinės sutarčių teisės normų. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė bus savanoriškai taikoma tarpvalstybinėms sutartims aiškiu šalių susitarimu. · Teisinis pagrindas Šis pasiūlymas grindžiamas Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 114 straipsniu. Pasiūlymu teikiamas bendras vienodas visiškai suderintų sutarčių teisės normų rinkinys, įskaitant bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės forma pateiktas vartotojų teisių apsaugos normas, kurios turi būti laikomos antra sutarčių teisės sistema, inkorporuota į kiekvienos valstybės narės nacionalinę teisę ir galiojančiu šalių susitarimu taikoma tarpvalstybiniams sandoriams. Šis susitarimas neturi būti prilyginamas ir painiojamas su taikytinos teisės pasirinkimu, kaip jis suprantamas pagal tarptautinės privatinės teisės normas. Teisės pasirinkimas ir toliau reglamentuojamas nacionaline teise, taikytiną pagal tarptautinės privatinės teisės normas. Šio sprendimo tikslas – užtikrinti vidaus rinkos konsolidavimą ir veikimą. Taip būtų panaikintos naudojimosi pagrindinėmis laisvėmis kliūtys, kurios kyla dėl nacionalinės teisės skirtumų, ypač dėl papildomų sandorių sąnaudų ir prekiautojų sudarant tarpvalstybinius sandorius juntamo teisinio kompleksiškumo, ir dėl nepakankamo vartotojų pasitikėjimo savo teisėmis perkant kitoje ES šalyje. Visa tai turi tiesioginį poveikį vidaus rinkos konsolidavimui bei veikimui ir riboja konkurenciją. Remiantis SESV 114 straipsnio 3 dalimi, aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis būtų užtikrintas bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise nustatant savo imperatyviąsias normas, kuriomis būtų išlaikytas arba padidintas apsaugos, kurią vartotojams garantuoja ES vartotojų apsaugos teisė, lygis. · Subsidiarumo principas Šis pasiūlymas atitinka Europos Sąjungos sutarties (ESS) 5 straipsnyje nustatytą subsidiarumo principą. Pasiūlymo tikslas – prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo parengiant savanoriškai taikomas vienodas sutarčių teisės normas – yra aiškiai tarpvalstybinio pobūdžio ir jo valstybės narės negali deramai pasiekti savo nacionalinėse sistemose. Kol sudarant tarpvalstybinius sandorius dėl nacionalinės sutarčių teisės skirtumų bus patiriamos didelės papildomos sandorių sąnaudos, nebus galima visiškai pasiekti tikslo konsoliduoti vidaus rinką prekiautojams palengvinant tarpvalstybinės prekybos plėtrą, o vartotojams – galimybes pirkti užsienyje. Nacionaliniu lygiu priimdamos nesuderintas priemones, valstybės narės negalės panaikinti papildomų sandorių sąnaudų ir teisinio kompleksiškumo, kurį lemia nacionalinės sutarčių teisės, su kuria prekiautojai susiduria ES versdamiesi tarpvalstybine prekyba, skirtumai. Vartotojai ir toliau turės mažesnį pasirinkimą ir ribotas galimybes įsigyti produktų kitose valstybėse narėse. Be to, jie stokos pasitikėjimo, susijusio su savo teisių išmanymu. Todėl pasiūlymo tikslo būtų geriau siekti Sąjungos lygiu, laikantis subsidiarumo principo. Sąjunga gali geriausiai išspręsti teisės susiskaidymo problemą, sutarčių teisės srityje priimdama priemonę, kuria būtų suderintos tarpvalstybiniams sandoriams taikytinos normos. Be to, rinkos tendencijos keičiasi ir skatina valstybes nares savarankiškai imtis priemonių, pavyzdžiui, reguliuojant besivystančią skaitmeninio turinio rinką, tad tikėtina, kad dėl skirtingo reglamentavimo patiriamos sandorių sąnaudos ir vartotojų teisių apsaugos spragos didės. · Proporcingumo principas Pasiūlymas atitinka ESS 5 straipsnyje nustatytą proporcingumo principą. Pasiūlymo taikymo sritis susijusi tik su tais aspektais, dėl kurių tarpvalstybiniuose sandoriuose kyla praktinių problemų, ir neapima aspektų, kurie geriausiai sureglamentuoti nacionaline teise. Kiek tai susiję su dalykine taikymo sritimi, pasiūlyme įtvirtintos nuostatos, kuriomis reglamentuojamos šalių teisės ir pareigos per visą sutarties gyvavimo laikotarpį, tačiau jame nenumatytos, pavyzdžiui, atstovavimo normos, dėl kurių ginčas mažai tikėtinas. Teritorinės taikymo srities atžvilgiu pasiūlymas apima tarpvalstybinius atvejus, kai kyla problemų dėl papildomų sandorių sąnaudų ir teisinio kompleksiškumo. Kiek tai susiję su pasiūlymo taikymu asmenims, jis galioja tik sandoriams, dėl kurių kyla daugiausiai vidaus rinkos problemų, t. y. įmonių tarpusavio santykiams, kai bent viena šalis yra MVĮ, ir įmonės bei vartotojo santykiams. Pasiūlymu nereglamentuojamos privačių fizinių asmenų sutartys ir prekiautojų sutartys, kai nė viena šalis nėra MVĮ, nes šioje srityje nėra akivaizdžios būtinybės imtis su šios rūšies tarpvalstybiniais sandoriais susijusių priemonių. Reglamentu valstybėms narėms numatomos dvi galimybės: leisti šalims bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę taikyti ir nacionaliniams sandoriams, ir prekiautojų tarpusavio sutartims, kai nė vienas jų nėra MVĮ. Lyginant su kitais išnagrinėtais galimais sprendimais, šis pasiūlymas yra proporcinga priemonė, nes bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė yra neprivaloma ir pasirenkama savanoriškai. Tai reiškia, kad ji taikoma esant sutarties šalių susitarimui, kai abi šalys mano, kad ja naudinga reglamentuoti konkretų tarpvalstybinį sandorį. Tai, kad bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė yra neprivalomas normų rinkinys, taikomas tik tarpvalstybiniais atvejais, taip pat reiškia, kad tarpvalstybinės prekybos kliūtys gali būti sumažintos, nepažeidžiant giliai įsitvirtinusių nacionalinės teisės sistemų ir tradicijų. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė būtų neprivaloma sistema, veikianti greta galiojančių sutarčių teisės normų, tačiau jų nepakeičianti. Todėl teisėkūros priemone imamasi tik tokių veiksmų, kurių reikia naujoms prekiautojų ir vartotojų galimybėms bendrojoje rinkoje sukurti. · Priemonės pasirinkimas Šiai iniciatyvai pasirinkta priemonė – reglamentas, kuriuo sukuriama neprivaloma bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė. Nesaistančia priemone, kaip antai priemonių ES teisės aktų leidėjui rinkiniu arba rekomendacija valstybėms narėms, nebūtų pasiektas tikslas gerinti vidaus rikos konsolidavimą ir veikimą. Direktyva arba reglamentas, kuriuo nacionalinė teisė būtų pakeista privalomąja Europos sutarčių teise, būtų žengta per toli, nes užsienyje nenorintys prekiauti nacionaliniai prekiautojai patirtų sąnaudų, kurių neatsvertų sutaupytos lėšos, patiriamos sudarant tik tarpvalstybinius sandorius. Be to, direktyva, kuria nustatomi minimalūs privalomosios Europos sutarčių teisės standartai, nebūtų tinkama priemonė, nes nebūtų pasiektas teisinis tikrumas ir reikiamas vienodumo, dėl kurio sumažėtų sandorių sąnaudos, laipsnis. 4. POVEIKIS BIUDŽETUI Priėmus pasiūlymą, Komisija sukurs duomenų bazę, kurioje būtų keičiamasi informacija apie įsiteisėjusius teismo sprendimus bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės ar kitos reglamento nuostatos klausimais ir aktualius Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimus. Tikėtina, kad daugėjant įsiteisėjusių teismo sprendimų šios duomenų bazės tvarkymo sąnaudos didės. Be to, Komisija rengs mokymus teisininkams, praktikoje taikantiems bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę[15]. Laikui bėgant šios sąnaudos turėtų mažėti, nes apie bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę bus žinoma plačiau. 5. PAPILDOMA INFORMACIJA · Supaprastinimas Pasiūlymas dėl neprivalomos antros sutarčių teisės sistemos naudingas tuo, kad, nepakeičiant valstybių narių nacionalinės sutarčių teisės, šalys galės naudotis visoje ES vienodomis sutarčių teisės normomis. Šios savarankiškos vienodos normos galės padėti šalims išspręsti dažniausias problemas, kurios sutarčių teisės požiūriu gali kilti tarpvalstybiniais atvejais. Todėl prekiautojams nebereikėtų aiškintis skirtingų nacionalinių įstatymų turinio. Siekiant vartotojams padėti susipažinti su jų teisėmis bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės srityje, jiems bus parengtas standartinis informacinis pranešimas apie jų teises. Galiausiai, pasiūlymu bus galima užtikrinti būsimą ES teisės aktų nuoseklumą kitose politikos srityse, kuriose gali būti taikoma sutarčių teisė. · Nuostata dėl peržiūros Šiame pasiūlyme numatyta bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės ar kitos reglamento nuostatos taikymą peržiūrėti praėjus 5 metams nuo jos taikymo pradžios, be kita ko, atsižvelgiant į poreikį išplėsti jos taikymo sritį įmonių tarpusavio sutarčių atžvilgiu, į skaitmeninio turinio rinkos bei technologijų raidą ir būsimą Sąjungos acquis raidą. Šiuo tikslu ataskaitą, o prireikus ir pasiūlymus dėl reglamento keitimo Komisija pateiks Europos Parlamentui, Tarybai ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui. · Europos ekonominė erdvė Reglamento pasiūlymas susijęs su EEE, todėl jai turėtų būti taikomas. · Pasiūlymo paaiškinimas Pasiūlymą sudaro trys pagrindinės dalys: reglamentas, jo I priedas, kuriame išdėstytos sutarčių teisės normos (bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė), ir II priedas, kuriame pateiktas standartinis informacinis pranešimas. A. Reglamentas 1 straipsnyje nustatytas reglamento tikslas ir dalykas. 2 straipsnyje pateiktas reglamente vartojamų terminų apibrėžčių sąrašas. Kai kurios apibrėžtys jau egzistuoja atitinkamame acquis, kitos sąvokos pirmą kartą apibrėžiamos šiame dokumente. 3 straipsnyje paaiškintas neprivalomas tarpvalstybinėms prekių pirkimo–pardavimo, skaitmeninio turinio tiekimo ir susijusių paslaugų teikimo sutartims taikomų sutarčių teisės normų pobūdis. 4 straipsnyje nustatyta teritorinė reglamento taikymo sritis, apimanti tik tarpvalstybines sutartis. 5 straipsnyje nustatyta dalykinė prekių pirkimo–pardavimo ir skaitmeninio turinio tiekimo bei susijusių paslaugų, pavyzdžiui, instaliavimo ir remonto, teikimo sutarčių taikymo sritis. 6 straipsnyje iš taikymo srities išbraukiamos mišriosios sutartys ir pirkimo–pardavimo išsimokėtinai sutartys. 7 straipsnyje aprašytas taikymas asmenų atžvilgiu, į taikymo sritį įtraukiant įmonės ir vartotojo sutartis ir tas įmonių tarpusavio sutartis, kurių bent viena šalis yra MVĮ. 8 straipsnyje paaiškinta, kad bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė pasirenkama atitinkamu šalių susitarimu. Įmonės ir vartotojo sutartyse bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimas galioja tik jeigu vartotojas aiškiai išreiškė sutikimą atskirai nuo pareiškimo apie susitarimą sudaryti sutartį. 9 straipsnyje nustatytos tam tikros informavimo apie bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę pareigos, taikomos prekiautojo ir vartotojo sutartyse. Visų pirma vartotojui turi būti suteikta II priede nurodyta informacija. 10 straipsnyje reikalaujama, kad valstybės narės nustatytų sankcijas už prekiautojų pareigos įvykdyti specialiuosius 8 ir 9 straipsniuose nustatytus reikalavimus pažeidimą. 11 straipsnyje paaiškinta, kad esant galiojančiam bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimui, ji yra vienintelė teisė, taikytina jos normomis reglamentuojamiems klausimams, todėl kitos nacionalinės normos tiems klausimams netaikomos. Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimas galioja atgaline data, kad būtų vykdomos pareigos suteikti ikisutartinę informaciją ir būtų galima pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis šias pareigas pažeidus. 12 straipsnyje nurodyta, kad reglamentas neturi įtakos Direktyvoje 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje nustatytoms informavimo pareigoms[16]. 13 straipsnyje valstybėms narėms numatyta galimybė priimti teisės aktus, kuriais šalims būtų leista bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę taikyti nacionaliniams sandoriams ir prekiautojų tarpusavio sutartims, kai nė vienas jų nėra MVĮ. 14 straipsnyje valstybėms narėms nustatytas reikalavimas pranešti apie įsiteisėjusius nacionalinių teismų sprendimus, kuriuose aiškinamos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatos ar kita reglamento nuostata. Komisija sukurs tokių teismo sprendimų duomenų bazę. 15 straipsnyje įtvirtinta peržiūros nuostata. 16 straipsnyje nurodyta, kad reglamentas įsigalios dvidešimtą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje. B. I priedas. I priede pateiktas bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės tekstas. I dalyje „Įvadinės nuostatos“ pateikti bendrieji sutarčių teisės principai, kaip antai sąžiningumas ir sąžininga dalykinė praktika, kurių visos šalys privalo laikytis palaikydamos verslo santykius. Be to, sutarties laisvės principas šalims garantuoja galimybę nukrypti nuo bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normų, nebent jos, kaip antai vartotojų teisių apsaugos normos, aiškiai įvardytos kaip imperatyvios. II dalyje „Saistančios sutarties formavimas“ numatytos nuostatos, kuriomis reglamentuojama šalių teisė gauti esminę ikisutartinę informaciją, ir šalių susitarimo sudarymo normos. Šioje dalyje taip pat įtvirtintos nuostatos, kuriomis vartotojams suteikiama teisė atsisakyti nuotolinės prekybos arba ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių. Be to, joje išdėstytos sutarties nuginčijimo dėl klaidos, apgaulės, grasinimo arba piktnaudžiavimo nuostatos. III dalyje „Sutarties turinio vertinimas“ pateiktos bendrosios nuostatos, kaip kilus abejonėms aiškinti sutarties sąlygas. Joje taip pat nustatytos taisyklės, kuriomis reglamentuojamas sutarčių turinys bei galia ir apibrėžiama, kokios sutarties sąlygos gali būti nesąžiningos ir todėl negaliojančios. IV dalyje „Pirkimo–pardavimo sutarties šalių pareigos ir teisių gynimo būdai“ išsamiau apibrėžtos normos, būdingos pirkimo–pardavimo sutartims ir skaitmeninio turinio tiekimo sutartims, kuriose nustatytos pirkėjo ir pardavėjo pareigos. Šioje dalyje taip pat numatytos normos, susijusios su pirkėjo ir pardavėjo teisių gynimo priemonėmis prievolių nevykdymo atveju. V dalis „Susijusių paslaugų sutarties šalių pareigos ir teisių gynimo priemonės“ skirta tiems atvejams, kai pardavėjas teikia tam tikras su prekių pirkimo–pardavimo arba skaitmeninio turinio tiekimo sutartimi glaudžiai susijusias paslaugas, kaip antai instaliavimo, remonto arba priežiūros. Šioje dalyje paaiškinta, kokios specialios normos taikomos tokiu atveju, o ypač, kokios yra šalių teisės ir pareigos pagal tokią sutartį. VI dalyje „Nuostolių atlyginimas ir palūkanos“ pateiktos papildomos bendrosios nuostolių dėl padarytos žalos atlyginimo ir palūkanų už vėluojančius mokėjimus normos. VII dalyje „Restitucija“ paaiškinamos taisyklės, taikomos tam, kas turi būti grąžinta sutarties nuginčijimo arba nutraukimo atveju. VIII dalyje „Senatis“ reglamentuojamos pasekmės, kylančios praleidus sutartinių teisių įgyvendinimo terminą. 1 priedėlyje išdėstytos pavyzdinės sutarties atsisakymo instrukcijos, su kuriomis prekiautojas vartotoją turi supažindinti iki nuotolinės prekybos sutarties sudarymo arba sutarties sudarymo ne prekybai skirtose patalpose, o 2 priedėlyje pateikta pavyzdinė sutarties atsisakymo forma. C. II priedas II priede yra standartinis informacinis pranešimas apie bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, kurį prekiautojas vartotojui turi pateikti prieš sudarant susitarimą taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. 2011/0284 (COD) Pasiūlymas EUROPOS PARLAMENTO IR TARYBOS REGLAMENTAS dėl bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA, atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 114 straipsnį, atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą, teisės akto pasiūlymą perdavus nacionaliniams parlamentams, atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę[17], atsižvelgdami į Regionų komiteto nuomonę[18], laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros, kadangi: (1) vis dar yra didelių tarpvalstybinės ekonominės veiklos kliūčių, kurios trukdo vidaus rinkai išnaudoti visas augimo ir darbo vietų kūrimo galimybes. Šiuo metu tik vienas iš dešimties Sąjungos prekiautojų užsiima prekių eksportu Sąjungoje, o dauguma tokių prekiautojų eksportuoja tik į kelias valstybes nares. Tarp įvairių tarpvalstybinės prekybos kliūčių, įskaitant mokesčių reglamentavimą, administracinius reikalavimus, pristatymo sunkumus, kalbą ir kultūrą, prekiautojai sunkumus aiškintis užsienio sutarčių teisės nuostatas įvardija kaip vieną pagrindinių įmonės bei vartotojo ir įmonių tarpusavio sandorių kliūčių. Ribota prekių pasiūla nenaudinga ir vartotojams. Todėl skirtingos nacionalinės sutarčių teisės nuostatos sulaiko nuo galimybės naudotis pagrindinėmis laisvėmis, pavyzdžiui, laisve tiekti prekes ir teikti paslaugas, ir yra vidaus rinkos veikimo ir nuolatinio konsolidavimo kliūtis. Be to, jos riboja konkurenciją, ypač mažesnių valstybių narių rinkose; (2) sutartys yra būtina visų ekonominių sandorių teisinė priemonė. Tačiau dėl būtinybės prekiautojui nustatyti taikytiną teisę arba dėl jos derėtis, išsiaiškinti taikytinos užsienio teisės nuostatas ir neretai tuo tikslu jas išsiversti, gauti teisinę konsultaciją siekiant susipažinti su tos teisės reikalavimais ir pritaikyti sutartis, kad jos atitiktų skirtingos nacionalinės teisės reikalavimus, kurie gali būti taikomi tarpvalstybiniuose sandoriuose, užsiimti tarpvalstybine prekyba yra sudėtingiau ir brangiau nei verstis vidaus prekyba. Taigi su sutarčių teise susijusios kliūtys yra pagrindinis veiksnys, dėl kurio daugybė į eksportą orientuotų prekiautojų vengia verstis tarpvalstybine prekyba arba savo veiklą plėsti į kitas valstybes nares. Atgrasomasis jų poveikis ypač stiprus mažosioms ir vidutinėms įmonėms (MVĮ), kurioms patekimo į kelias užsienio rinkas sąnaudos dažnai labai didelės, palyginti su jų apyvarta. Todėl prekiautojai neturi galimybės sutaupyti išlaidų, kurių nepatirtų, jeigu visų tarpvalstybinių sandorių atveju prekes ir paslaugas būtų galima parduoti vadovaujantis vienoda sutarčių teise, o prekiaujant internetu – vienoje interneto svetainėje; (3) su sutarčių teise susijusios sandorių sąnaudos, kurios, kaip nurodyta, gali būti labai didelės, ir teisinės kliūtys, kurios kyla dėl nacionalinių imperatyviųjų vartotojų teisių apsaugos normų skirtumų, įmonės ir vartotojo sandorių atveju turi tiesioginį poveikį vidaus rinkos veikimui. Pagal 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Reglamentas (EB) Nr. 593/2008)[19] 6 straipsnį, kai prekiautojas savo veiklą orientuoja į kitos valstybės narės vartotojus, taikomos vartotojo įprastinės gyvenamosios vietos valstybės narės vartotojų teisių apsaugos nuostatos, kuriomis numatomas aukštesnis apsaugos lygis ir kurių negalima susitarti netaikyti pagal tą teisę net jeigu šalys pasirinko kitą taikytiną teisę. Todėl prekiautojams reikia iš anksto išsiaiškinti, ar vartotojų teisių apsaugos nuostatomis numatyta didesnė apsauga, ir užtikrinti, kad jų sutartys atitiktų jos reikalavimus. Be to, e. prekybos atveju papildomos išlaidos patiriamos, kai interneto svetaines prireikia pritaikyti pagal imperatyviuosius taikytinos užsienio vartojimo sutarčių teisės reikalavimus. Dabartinis vartotojų apsaugos teisės suderinimas ES lygmeniu kai kuriose srityse leido tam tikru mastu sulyginti teisės normas. Vis dėlto valstybių narių įstatymai iš esmės tebesiskiria, nes esant dabartiniam suderinimui valstybės narės turi įvairių galimybių nuspręsti, kaip įvykdyti Sąjungos teisės aktų reikalavimus ir kokį vartotojų teisių apsaugos lygį pasirinkti; (4) su sutarčių teise susijusios kliūtys, kurios prekiautojams neleidžia visapusiškai išnaudoti vidaus rinkos galimybių, nenaudingos ir vartotojams. Mažesnė tarpvalstybinės prekybos apimtis mažina importo apimtį ir konkurenciją. Vartotojams gali būti nenaudingas mažesnis prekių pasirinkimas ir didesnės kainos dėl to, kad mažiau užsienio prekiautojų jiems betarpiškai siūlo savo produktus ir paslaugas, o netiesiogiai dėl to, kad tarpvalstybinė įmonių tarpusavio prekyba didmeninės prekybos lygmeniu yra ribota. Dėl didesnės ir geresnės pasiūlos pirkti užsienyje galėtų būti gerokai ekonomiškiau, tačiau dauguma Europos vartotojų vengia tai daryti ir todėl, kad nėra tikri dėl savo teisių. Vienas iš pagrindinių vartotojams rūpimų klausimų yra susijęs su sutarčių teise, pavyzdžiui, ar jiems bus užtikrintas tinkamas apsaugos lygis nusipirkus produktų su trūkumais. Todėl daug vartotojų mieliau perka savo šalyje net jeigu pasirinkimas mažesnis arba kainos didesnės; (5) be to, tie vartotojai, kurie perka iš kitoje valstybėje narėje įsisteigusio prekiautojo norėdami pasinaudoti kainų skirtumais valstybėse narėse, dažnai to padaryti negali, nes pardavėjai atsisako parduoti. E. prekyba labai palengvino galimybes ieškoti pasiūlymų ir lyginti kainas bei kitas sąlygas, nesvarbu, kur prekiautojas įsisteigęs, tačiau prekiautojai labai dažnai atsisako priimti vartotojų užsakymus iš užsienio ir dėl to nesudaromi tarpvalstybiniai sandoriai; (6) taigi nacionalinės sutarčių teisės skirtumai kelia kliūčių, neleidžiančių vartotojams ir prekiautojams pasinaudoti vidaus rinkos privalumais. Tokių su sutarčių teise susijusių kliūčių žymiai sumažėtų, jeigu sutartys būtų grindžiamos bendromis vienodomis sutarčių teisės normomis, nesvarbu, kur šalys yra įsisteigusios. Šios vienodos sutarčių teisės normos turėtų būti taikomos visą sutarties gyvavimo laikotarpį ir apimti daugumą tarpvalstybinių sandorių sudarymui ypač svarbių klausimų. Į jas taip pat turėtų būti įtrauktos visiškai suderintos vartotojų teisių apsaugos nuostatos; (7) šie nacionalinės sutarčių teisės skirtumai ir jų pasekmės tarpvalstybinei prekybai taip pat riboja konkurenciją. Kai tarpvalstybinės prekybos apimtis maža, konkurencija mažesnė ir atitinkamai mažiau paskatų prekiautojams labiau ieškoti inovacijų ir gerinti savo produktų kokybę arba mažinti kainą. Ypač mažesnėse valstybėse narėse, kuriose yra nedaug nacionalinių konkurentų, užsienio prekiautojų sprendimas dėl sąnaudų ir teisinio kompleksiškumo nesiplėsti į šias rinkas gali riboti konkurenciją, o tai turi juntamos įtakos pasirinkimui ir esamų produktų kainų lygiui. Be to, tarpvalstybinės prekybos kliūtys gali turėti neigiamos įtakos MVĮ ir didesnių bendrovių konkurencijai. Atsižvelgiant į didelį sandorių sąnaudų poveikį lyginant su apyvarta, tikėtina, kad MVĮ labiau nei didesni konkurentai vengs plėstis į užsienio rinką; (8) siekiant įveikti su sutarčių teise susijusias kliūtis, šalims turėtų būti suteikta galimybė susitarti sutarčiai taikyti bendras vienodas sutarčių teisės normas, kurios būtų vienodai suprantamos ir aiškinamos visose valstybėse narėse, t. y. bendrąją pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė turėtų būti papildoma šalių pasirinkimo galimybė, kuria jos galėtų pasinaudoti tais atvejais, kai abi šalys ją laiko naudinga siekiant palengvinti tarpvalstybinę prekybą ir sumažinti sandorio ir alternatyviąsias sąnaudas, taip pat su sutarčių teise susijusias tarpvalstybinės prekybos kliūtis. Sutartinių santykių pagrindu ji turėtų tapti tik bendru šalių sprendimu; (9) reglamentu sukuriama bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė, kuria valstybių narių nacionalinė sutarčių teisė derinama ne reikalaujant pakeisti galiojančią nacionalinę sutarčių teisę, o kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje sukuriant antrą sutarčių teisės sistemą sutartims, patenkančioms į jos taikymo sritį. Antroji sistema būtų vienoda visoje ES ir veiktų greta galiojančių nacionalinės sutarčių teisės normų. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė bus savanoriškai taikoma tarpvalstybinėms sutartims aiškiu šalių susitarimu; (10) susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę turėtų būti pasirinkimas vadovaujantis atitinkama nacionaline teise, taikytina pagal Reglamentą (EB) Nr. 593/2008, o kiek tai susiję su pareigomis suteikti ikisutartinę informaciją – pagal 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Reglamentas (EB) Nr. 864/2007)[20] arba pagal kitą taikytiną kolizinę normą. Todėl susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę neturėtų būti prilyginamas taikytinos teisės pasirinkimui, kaip jis suprantamas pagal kolizines normas, ar su juo painiojamas; jis neturėtų nepažeisti kolizinių normų. Todėl šis reglamentas neturės jokio poveikio galiojančioms kolizinėms normoms; (11) bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę turėtų sudaryti sukomplektuotas visiškai suderintų imperatyviųjų vartotojų teisių apsaugos normų rinkinys. Kaip numatyta Sutarties 114 straipsnio 3 dalyje, šiomis normomis turėtų būti užtikrintas aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis, kad sustiprėtų vartotojų pasitikėjimas bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise, o vartotojai taip būtų paskatinti jos pagrindu sudaryti tarpvalstybines sutartis. Normomis turėtų būti išlaikytas arba sustiprintas vartotojų teisių apsaugos, užtikrinamos Sąjungos vartotojų teisių apsaugos nuostatomis, lygis; (12) bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę sudaro sukomplektuotas visiškai suderintų imperatyviųjų vartotojų teisių apsaugos normų rinkinys, todėl šalims pasirinkus taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę šioje srityje nebeliks valstybių narių teisės aktų skirtumų. Dėl šios priežasties Reglamento (EB) Nr. 593/2008 6 straipsnio 2 dalis, kuri grindžiama aplinkybe, kad vartotojų teisių apsaugos lygis valstybėse narėse skiriasi, neturi praktinės reikšmės bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise reglamentuojamiems klausimams; (13) bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė turėtų būti taikoma tarpvalstybinėms sutartims, nes būtent nacionalinės teisės skirtumai lemia kompleksiškumą ir papildomas sąnaudas, o šalis atgraso nuo sutartinių santykių sudarymo. Įmonių tarpusavio sutartyse tarpvalstybinis sutarties pobūdis turėtų būti vertinamas pagal įprastinę šalių gyvenamąją (buveinės) vietą. Siekiant sustiprinti prekiautojų teisinį tikrumą, įmonės ir vartotojo sutartyje tarpvalstybinio kriterijaus reikalavimas turėtų būti įvykdytas tuomet, kai bendrasis vartotojo nurodytas adresas, prekių pristatymo adresas arba vartotojo nurodytas sąskaitos pateikimo adresas yra valstybėje narėje, tačiau kitoje valstybėje nei prekiautojo įprastinė buveinės vieta; (14) bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę turėtų būti galima taikyti ne tik tarpvalstybiniais atvejais, susijusiais vien su valstybėmis narėmis, bet ir siekiant palengvinti valstybių narių ir trečiųjų šalių prekybą. Kai vartotojai yra iš trečiųjų šalių, susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, kuris jiems reikštų užsienio teisės pasirinkimą, turėtų būti reglamentuojamas taikytinomis kolizinėmis normomis; (15) ir nacionalinius, ir tarpvalstybinius sandorius sudarantiems prekiautojams taip pat gali būti naudinga visiems sandoriams naudoti bendrą vienodą sutartį. Todėl valstybėms narėms turėtų būti leista nuspręsti, kad šalys bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę gali taikyti ir nacionaliniams sandoriams; (16) bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė visų pirma turėtų būti taikoma kilnojamųjų daiktų pardavimui, įskaitant tokių daiktų pagaminimą arba padarymą, nes tai yra ekonominiu požiūriu svarbiausia sutarčių rūšis, kuri tarpvalstybinėje prekyboje, visų pirma e. prekyboje, turi ypatingas augimo galimybes; (17) siekiant atsižvelgti į didėjančią skaitmeninės ekonomikos svarbą, į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį turėtų būti įtrauktas ir skaitmeninis turinys. Skaitmeninio turinio perdavimas saugojimo, tvarkymo ar prieigos ir pakartotinio naudojimo tikslais, kaip antai muzikos atsisiuntimas, sparčiai auga ir turi didelį potencialą toliau augti, tačiau šios srities teisinė padėtis vis dar labai skiriasi ir yra neaiški. Todėl į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį turėtų būti įtrauktas skaitmeninio turinio tiekimas, nesvarbu, ar tas turinys tiekiamas patvariąja laikmena; (18) skaitmeninis turinys dažnai tiekiamas ne mainais už kainą, o kartu su prekėmis arba paslaugomis, už kurias sumokėta atskirai, įskaitant nepiniginį atlygį, pavyzdžiui, prieigos prie asmens duomenų suteikimą, arba nemokamai – rinkodaros strategijos atveju tikintis, kad vartotojas vėliau įsigis daugiau arba sudėtingesnių skaitmeninio turinio produktų. Atsižvelgiant į šią specifinę rinkos struktūrą ir aplinkybę, kad suteikto skaitmeninio turinio trūkumai gali pažeisti vartotojų ekonominius interesus, nesvarbu, kokiomis aplinkybėmis jis buvo patiektas, galimybė taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę neturėtų priklausyti nuo to, ar už konkretų specialų skaitmeninį turinį kaina buvo sumokėta; (19) siekiant kuo didesnės papildomos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės naudos, į jos dalykinę taikymo sritį turėtų būti įtrauktos ir tam tikros pardavėjo teikiamos paslaugos, tiesiogiai ir glaudžiai susijusios su konkrečiomis prekėmis arba skaitmeniniu turiniu, kurie patiekti pagal bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, ir dažnai tuo pačiu metu numatytos toje pačioje arba susijusioje sutartyje, pavyzdžiui prekių arba skaitmeninio turinio remontas, priežiūra ar instaliavimas; (20) bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė neturėtų būti taikoma susijusioms sutartims, pagal kurias pirkėjas prekes arba paslaugas įsigyja iš trečiojo asmens. Tai nebūtų tinkama, nes trečiasis asmuo nėra susitariančiųjų šalių susitarimo taikyti bendrosios pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normas šalis. Susijusi sutartis su trečiuoju asmeniu turėtų būti reglamentuojama atitinkama nacionaline teise, taikytina pagal Reglamentą (EB) Nr. 593/2008 ir Reglamentą (EB) Nr 864/2007“ arba kitą kolizinę normą; (21) siekiant tikslingai ir proporcingai išspręsti esamas vidaus rinkos ir konkurencijos problemas, bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymas asmenų atžvilgiu turėtų būti orientuojamas į šalis, kurios dėl nacionalinės sutarčių teisės skirtumų šiuo metu vengia užsiimti verslu užsienyje, o tai savo ruožtu turi neigiamos įtakos tarpvalstybinei prekybai. Todėl ji turėtų būti taikoma visiems įmonės ir vartotojo sandoriams ir prekiautojų tarpusavio sutartims, kai bent viena šalis yra MVĮ, kaip apibrėžta 2003 m. gegužės 6 d. Komisijos rekomendacijoje 2003/361 dėl labai mažų, mažųjų ir vidutinių įmonių apibrėžimo[21]. Tačiau tai neturi pažeisti valstybių narių galimybės priimti teisės aktus, pagal kuriuos bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę būtų galima taikyti prekiautojų tarpusavio sutartims, kai nė viena šalis nėra MVĮ. Bet kuriuo atveju, sudarydami įmonių tarpusavio sandorius, prekiautojai visapusiškai naudojasi sutarties laisvės principu ir skatinami rengiant savo sutarčių sąlygas remtis bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise; (22) sutarties šalių susitarimas būtinas norint taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. Įmonės ir vartotojo sandorių atveju tokiam susitarimui turėtų būti taikomi griežti reikalavimai. Kadangi praktikoje taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę paprastai siūlys prekiautojas, vartotojai turi aiškiai suvokti, kad sutinka taikyti normas, kurios skiriasi nuo galiojančių jų nacionalinės teisės normų. Todėl vartotojo sutikimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę turėtų būti leistinas tik aiškiai išreiškus valią atskirai nuo pareiškimo apie susitarimą sudaryti sutartį. Taigi neturėtų būti leidžiama sudarytinos sutarties sąlygoje, visų pirma prekiautojo standartinėse sąlygose, siūlyti taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. Prekiautojas susitarimo taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę patvirtinimą vartotojui turėtų pateikti patvariojoje laikmenoje; (23) vartotojas turi ne tik suvokti, kad pasirenka taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, bet ir duoti sutikimą susipažinęs su visa informacija. Todėl prekiautojas turėtų ne tik atkreipti vartotojo dėmesį į ketinimą taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, bet ir suteikti informacijos apie jos pobūdį ir pagrindines ypatybes. Siekiant palengvinti šią prekiautojo užduotį, taip išvengiant bereikalingos administracinės naštos, ir užtikrinti vienodą vartotojui suteikiamos informacijos lygį bei kokybę, prekiautojai jiems turėtų pateikti šiame reglamente nurodytą – taigi lengvai prieinamą visomis oficialiosiomis Sąjungos kalbomis – standartinį informacinį pranešimą. Kai vartotojui pateikti standartinį informacinį pranešimą neįmanoma, pavyzdžiui, su juo susisiekiant telefonu, arba kai prekiautojas nepateikė informacinio pranešimo, susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę vartotojo neturėtų saistyti tol, kol jis jo negavo kartu su susitarimo patvirtinimu ir po to neišreiškė sutikimo; (24) siekiant išvengti atrankinio tam tikrų bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės elementų taikymo, kuris sutrikdytų šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą ir savo ruožtu neigiamai paveiktų vartotojų teisių apsaugos lygį, reikėtų pasirinkti taikyti visą bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, o ne tam tikras jos dalis; (25) tais atvejais, kai atitinkamai sutarčiai būtų taikoma Jungtinių Tautų konvencija dėl tarptautinio prekių pirkimo–pardavimo sutarčių, bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pasirinkimas turėtų reikšti, kad sutarties šalys susitarė tos konvencijos netaikyti; (26) bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normomis turėtų būti reglamentuojami tokie sutarčių teisės klausimai, kurie turi praktinės svarbos tos rūšies sutarčių, kurios patenka į dalykinę ir asmeninę taikymo sritį, o ypač sudarytų internetu, gyvavimo laikotarpiu. Todėl be šalių teisių bei pareigų ir teisių gynimo priemonių prievolės nevykdymo atveju, bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise turėtų būti reglamentuojamos pareigos suteikti ikisutartinę informaciją, sutarties sudarymas, įskaitant formos reikalavimus, teisė atsisakyti sutarties ir jos pasekmės, sutarties nuginčijimas dėl klaidos, apgaulės, grasinimų arba piktnaudžiavimo ir tokio nuginčijimo pasekmės, sutarčių aiškinimas, turinys ir sutarties galia, nesąžiningų sutarties sąlygų vertinimas ir pasekmės, restitucija po sutarties nuginčijimo, sutarties nutraukimas, senatis ir teisių išnykimas. Ja turėtų būti nustatytos sankcijos už visų joje nustatytų pareigų nevykdymą; (27) visi sutartinio ar nesutartinio pobūdžio klausimai, kurių nereglamentuoja bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė, reglamentuojami galiojančiomis į bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę neįeinančiomis nacionalinės teisės normomis, taikytinomis pagal Reglamentą (EB) Nr. 593/2008 ir Reglamentą (EB) Nr. 864/2007 ar kitą kolizinę normą. Šiems klausimams priskiriami, pavyzdžiui, veiksnumas ir teisnumas, sutarties negaliojimas dėl neveiksnumo, neteisėtumo arba prieštaravimo gerai moralei, sutarties kalbos nustatymas, diskriminavimo draudimas, atstovavimas, skolininkų ir kreditorių daugetas, sutarties šalių pasikeitimas, įskaitant teisių perleidimą, įskaitymas ir šalių sutapimas, daiktinė teisė, įskaitant nuosavybės perleidimą, intelektinės nuosavybės teisė ir deliktų teisė. Be to, klausimas, susijęs su galimybe kartu pareikšti iš sutartinės ir nesutartinės atsakomybės kylančius reikalavimus, į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį nepatenka; (28) bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise neturėtų būti reglamentuojami jokie į sutarčių teisės taikymo sritį nepatenkantys klausimai. Šiuo reglamentu neturėtų būti pažeidžiama Sąjungos arba nacionalinė teisė, kuriomis reglamentuojami minėti klausimai. Pavyzdžiui, sveikatos apsaugos ir saugos ar aplinkos apsaugos tikslais nustatytos informavimo pareigos neturėtų būti reglamentuojamos bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise. Be to, šiuo reglamentu neturėtų būti pažeidžiamos 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje nustatytos informavimo pareigos[22]; (29) sudarius galiojantį susitarimą, į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį patenkantys klausimai turėtų būti reglamentuojami tik ta teise. Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normos turėtų būti aiškinamos autonomiškai, vadovaujantis nusistovėjusiais Sąjungos teisės aktų aiškinimo principais. Klausimai, kurie susiję su aspektais, patenkančiais į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį, ir ja nėra aiškiai reglamentuojami, turėtų būti sprendžiami tik aiškinant tos teisės normas ir nenukreipiant į nacionalinę teisę. Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normos turėtų būti aiškinamos vadovaujantis pamatiniais principais ir tikslais ir atsižvelgiant į visas jos nuostatas; (30) sutarties laisvė turėtų būti pagrindinis principas, kuriuo grindžiama bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė. Šalių autonomija turėtų būti ribojama tik tada ir tiek, kiek tai būtina, visų pirma vartotojų teisių apsaugos sumetimais. Esant tokiai būtinybei turėtų būti aiškiai nurodytos atitinkamos imperatyviosios normos; (31) šalių bendradarbiavimo būdas turėtų būti grindžiamas sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principu. Kadangi tam tikros normos yra speciali bendrojo sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principo išraiška, jos turėtų būti viršesnės už bendrąjį principą. Todėl bendruoju principu neturėtų būti naudojamasi kaip priemone, kuria būtų keičiamos specialiosiose normose nustatytos specialiosios šalių teisės ir pareigos. Konkretūs iš bendrojo sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principo išplaukiantys reikalavimai turėtų priklausyti, be kita ko, nuo santykinio šalių žinių lygio, todėl jie turėtų skirtis įmonės bei vartotojo ir įmonės tarpusavio sandorių atveju. Sudarant prekiautojų tarpusavio sandorius, svarbus veiksnys turėtų būti geroji verslo praktika konkrečioje situacijoje; (32) bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise turėtų būti siekiama išsaugoti galiojančią sutartį, kiek tai įmanoma ir tinkama atsižvelgiant į bendruosius teisėtus šalių interesus; (33) bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisėje turėtų būti numatyti gerai suderinti sprendimai, kuriais atsižvelgiama į teisėtus šalių interesus parenkant teisių gynimo priemones sutarties nevykdymo atveju ir jomis naudojantis. Įmonės ir vartotojo sutarčių atveju teisių gynimo priemonių sistemoje turėtų atsispindėti tai, kad atsakomybė už prekių, skaitmeninio turinio arba paslaugų neatitiktį sutarties reikalavimams tenka prekiautojui; (34) kad viešai skelbiant Europos Sąjungos Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų praktiką, susijusią su bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės ar kitos reglamento nuostatos aiškinimu, būtų sustiprintas teisinis tikrumas, Komisija turėtų sukurti atitinkamų įsiteisėjusių teismo sprendimų duomenų bazę. Tuo tikslu valstybės narės turėtų užtikrinti, kad Komisijai apie tokius nacionalinių teismų sprendimus būtų pranešta nedelsiant; (35) po penkerių metų tikslinga peržiūrėti, kaip bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė ar kita reglamento nuostata veikia. Peržiūrint, be kita ko, reikėtų atsižvelgti į poreikį išplėsti jos taikymo sritį įmonių tarpusavio sutarčių atžvilgiu, į skaitmeninio turinio rinkos bei technologijų raidą ir tolesnę Sąjungos acquis raidą; (36) kadangi šio reglamento tikslo, t. y. prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo parengiant vienodas sutarčių teisės normas, kurios visoje Sąjungoje galėtų būti taikomos tarpvalstybiniams sandoriams, valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi to tikslo būtų geriau siekti Sąjungos lygiu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šiuo reglamentu neviršijama to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti; (37) šiuo reglamentu paisoma pagrindinių teisių ir principų, visų pirma pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, ypač jos 16, 38 ir 47 straipsniuose, PRIĖMĖ ŠĮ REGLAMENTĄ: 1 straipsnis Tikslas ir dalykas 1. Šiuo reglamentu siekiama pagerinti vidaus rinkos konsolidavimo ir veikimo sąlygas parengiant vienodas sutarčių teisės normas, išdėstytas I priede (toliau – bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė). Šios normos sutarties šalių sutikimu gali būti taikomos tarpvalstybiniams prekių pirkimo­–pardavimo, skaitmeninio turinio tiekimo ir susijusių paslaugų teikimo sandoriams. 2. Pagal šį reglamentą prekiautojai gali vadovautis vienodomis normomis ir visiems tarpvalstybiniams sandoriams taikyti tas pačias sutarčių sąlygas; taip mažinamos bereikalingos sąnaudos ir užtikrinamas aukštas teisinio tikrumo lygis. 3. Prekiautojų ir vartotojų sutartims šiuo reglamentu nustatomos išsamios vartotojų teisių apsaugos normos, kuriomis užtikrinamas aukštas vartotojų teisių apsaugos lygis, stiprinamas vartotojų pasitikėjimas vidaus rinka, o vartotojai skatinami pirkti užsienyje. 2 straipsnis Apibrėžtys Šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys: a) sutartis – susitarimas, kuriuo siekiama sukurti prievolinius santykius arba kitas teisines pasekmes; b) sąžiningumas ir sąžininga dalykinė praktika – doro, atviro ir kitos šalies interesų paisymu grindžiamo elgesio, susijusio su atitinkamu sandoriu arba santykiais, standartas; c) žala – turtinė ir neturtinė žala, patirta dėl fizinio skausmo ir dvasinių išgyvenimų, išskyrus kitas neturtinės žalos formas, kaip antai gyvenimo kokybės suprastėjimas ir emocinė depresija; d) standartinės sutarties sąlygos – keliems sandoriams su skirtingomis šalimis iš anksto parengtos ir šalių individualiai neaptartos sutarties sąlygos, apibrėžtos bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės 7 straipsnyje; e) prekiautojas – fizinis arba juridinis asmuo, veikiantis su prekyba, verslu, amatu arba profesija, kuria tas asmuo verčiasi, susijusiais tikslais; f) vartotojas – fizinis asmuo, veikiantis su prekyba, verslu, amatu arba profesija, kuria tas asmuo verčiasi, nesusijusiais tikslais; g) nuostolių atlyginimas – kaip pinigų suma asmens reikalaujama kompensacija už žalą, sužalojimą arba neigiamą poveikį; h) prekės – kilnojamieji materialūs daiktai, išskyrus: i) elektrą bei gamtines dujas ir ii) vandenį ir kitų rūšių dujas, nebent parduodamas ribotas jų kiekis; i) kaina – pinigų suma, mokėtina mainais už parduotas prekes, patiektą skaitmeninį turinį arba suteiktą susijusią paslaugą; j) skaitmeninis turinys – duomenys, kurie atsižvelgiant arba neatsižvelgiant į pirkėjo specifikacijas pagaminti ir pateikti skaitmenine forma, įskaitant: vaizdą, garsą, paveikslą arba rašytinį skaitmeninį turinį, skaitmeninius žaidimus, programinę įrangą ir skaitmeninį turinį, leidžiantį pritaikyti turimą aparatinę arba programinę įrangą, išskyrus: i) finansines paslaugas, įskaitant internetinės bankininkystės paslaugas; ii) elektronine forma suteiktą teisinę arba finansinę konsultaciją; iii) elektronines sveikatos apsaugos paslaugas; iv) elektronines ryšių paslaugas ir tinklus, taip pat susijusią įrangą ir paslaugas; v) azartinius lošimus; vi) vartotojų atliekamą naujo skaitmeninio turinio kūrimą ir esamo skaitmeninio turinio keitimą arba bet kokią kitą sąveiką su kitų naudotojų sukurtu turiniu; k) pirkimo–pardavimo sutartis – sutartis, kuria prekiautojas (pardavėjas) perduoda arba įsipareigoja perduoti prekes kitam asmeniui (pirkėjui) nuosavybės teise, o pirkėjas sumoka arba įsipareigoja sumokėti kainą, įskaitant prekių, kurios turi būti padarytos arba pagamintos, tiekimo sutartis ir išskyrus sutartis dėl prekių pirkimo–pardavimo varžytinėse arba kitaip susijusias su viešosios valdžios vykdymu; l) vartojimo pirkimo–pardavimo sutartis – sutartis, pagal kurią pardavėjas yra įmonė, o pirkėjas – vartotojas; m) susijusi paslauga – su prekėmis arba skaitmeniniu turiniu susijusi paslauga, pavyzdžiui, instaliavimas, priežiūra, remontas arba kiti darbai, kurią prekių pardavėjas arba skaitmeninio turinio tiekėjas suteikia pagal pirkimo–pardavimo sutartį, skaitmeninio turinio tiekimo arba atskirą susijusią paslaugų sutartį, sudarytą kartu su pirkimo–pardavimo sutartimi arba skaitmeninio turinio tiekimo sutartimi, išskyrus: i) gabenimo paslaugas; ii) mokymo paslaugas; iii) telekomunikacijų aptarnavimo paslaugas ir iv) finansines paslaugas; n) paslaugos teikėjas – prekių pardavėjas arba skaitmeninio turinio tiekėjas, kuris įsipareigoja suteikti klientui su tomis prekėmis arba tuo skaitmeniniu turiniu susijusią paslaugą; o) klientas – asmuo, kuris įsigyja susijusią paslaugą; p) nuotolinės prekybos sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta pagal organizuotą nuotolinės prekybos sistemą, fiziškai nedalyvaujant prekiautojui arba – jeigu prekiautojas yra juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančiam fiziniam asmeniui ir vartotojui, iki sutarties sudarymo ir jos sudarymo momentu naudojant tik (vieną ar kelias) nuotolinio ryšio priemones; q) ne prekybai skirtose patalpose sudaryta sutartis – prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta: i) ne prekiautojo verslo patalpose fiziškai dalyvaujant prekiautojui arba – kai prekiautojas yra juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančiam fiziniam asmeniui ir vartotojui arba sudaryta pagal tokiomis pačiomis aplinkybėmis vartotojo pateiktą ofertą, arba ii) prekiautojo verslo patalpose arba naudojantis nuotolinio ryšio priemonėmis po to, kai į vartotoją buvo asmeniškai ir tiesiogiai kreiptasi ne prekiautojo verslo patalpose, fiziškai dalyvaujant prekiautojui arba – kai prekiautojas yra juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančiam fiziniam asmeniui ir vartotojui, arba iii) prekiautojo arba – kai prekiautojas yra juridinis asmuo – prekiautojui atstovaujančio fizinio asmens organizuotoje išvykoje, kurios tikslas arba padarinys – prekių arba skaitmeninio turinio ar susijusios paslaugos reklama ir pardavimas arba tiekimas vartotojui; r) verslo patalpos – tai: i) nekilnojamosios mažmeninės prekybos patalpos, kuriose prekiautojas nuolat užsiima veikla, arba ii) kilnojamosios mažmeninės prekybos patalpos, kuriose prekiautojas paprastai užsiima veikla; s) komercinė garantija – prekiautojo arba gamintojo greta teisinių įsipareigojimų pagal 106 straipsnį prisiimtas įsipareigojimas neįvykdžius sutarties reikalavimų vartotojui grąžinti sumokėtą kainą arba pakeisti, pataisyti prekes arba skaitmeninį turinį ar suteikti jų aptarnavimo paslaugas, jeigu šios prekės neatitinka specifikacijų arba turi kitų elementų, nesusijusių su garantiniame lape arba atitinkamoje reklamoje, skelbtoje sutarties sudarymo momentu arba iki jos sudarymo, aprašytais atitikties reikalavimais; t) patvarioji laikmena – laikmena, kurioje šalis gali saugoti asmeniškai jai skirtą informaciją taip, kad su ta informacija galėtų susipažinti informacijos paskirtį atitinkančiu laikotarpiu ir iš kurios laikomą informaciją galėtų atgaminti jos nepakeisdama; u) viešasis aukcionas – pardavimo būdas, kai prekiautojas prekes arba skaitmeninį turinį vartotojui, kuris asmeniškai dalyvauja arba kuriam suteikiama galimybė asmeniškai dalyvauti aukcione, siūlo per skaidrią, konkurencingais pasiūlymais grindžiamą procedūrą, kuriai vadovauja aukciono vedėjas ir kurios laimėtojas privalo įsigyti prekes ar skaitmeninį turinį; v) imperatyvioji norma – nuostata, kurios šalys negali netaikyti arba apriboti ar keisti jos poveikio; w) kreditorius – asmuo, turintis teisę iš kito asmens (skolininko) reikalauti įvykdyti pareigą, kurios dalykas gali turėti piniginę arba nepiniginę išraišką; x) skolininkas – asmuo, kitam asmeniui (kreditoriui) turintis pareigą, kurios dalykas gali turėti piniginę arba nepiniginę išraišką. y) prievolė – vienos teisinio santykio šalies pareiga atlikti tam tikrą veiksmą, kurią ji turi kitos šalies atžvilgiu. 3 straipsnis Neprivalomas bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės pobūdis Šalys gali susitarti, kad bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė būtų taikoma jų tarpvalstybinėms prekių pirkimo–pardavimo, skaitmeninio turinio tiekimo ir susijusių paslaugų sutartims, patenkančioms į jos teritorinę, dalykinę ir asmeninę taikymo sritį, nustatytą 4–7 straipsniuose. 4 straipsnis Tarpvalstybinės sutartys 1. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma tarpvalstybinėms sutartims. 2. Šiame reglamente prekiautojų tarpusavio sutartis – tarpvalstybinė sutartis, jei šalių įprastinė buveinės vieta yra skirtingose valstybėse, iš kurių bent viena yra valstybė narė. 3. Šiame reglamente prekiautojo ir vartotojo sutartis – tarpvalstybinė sutartis, jei a) vartotojo nurodytas adresas, prekių pristatymo arba sąskaitos pateikimo adresas yra kitoje valstybėje nei prekiautojo įprastinės buveinės vietos valstybė ir b) bent viena iš šių valstybių yra valstybė narė. 4. Šiame reglamente įmonių ar kitų institucijų, turinčių juridinio asmens statusą arba jo neturinčių, buveinės vieta yra centrinės administracijos buveinė. Įprastinė prekiautojo, kuris yra fizinis asmuo, buveinės vieta yra pagrindinė to asmens verslo vieta. 5. Kai sutartis sudaryta veikiant prekiautojo filialui, atstovybei arba kitam padaliniui, to filialo, atstovybės arba kito padalinio buvimo vieta laikoma prekiautojo įprastine buveinės vieta. 6. Siekiant nustatyti, ar sutartis yra tarpvalstybinė, reikšmingas momentas, kai buvo pasiektas susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. 5 straipsnis Sutartys, kurioms gali būti taikoma bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma: a) pirkimo–pardavimo sutartims; b) skaitmeninio turinio, kurį naudotojas gali saugoti, tvarkyti, pakartotinai naudoti arba kurio prieigą gali turėti, tiekimo patvariąja laikmena ar kitaip sutartims, nesvarbu, ar skaitmeninis turinys patiektas mainais už sumokėtą kainą; c) susijusioms paslaugų sutartims, neatsižvelgiant į tai, ar už paslaugą buvo sutarta atskira kaina. 6 straipsnis Mišrių sutarčių ir su vartojimo kreditu susijusių sutarčių nereglamentavimas 1. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė negali būti taikoma mišrioms sutartims, kuriose numatyta kitų elementų nei prekių pirkimas–pardavimas, skaitmeninio turinio tiekimas ir susijusių apsaugų teikimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje. 2. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė negali būti taikoma prekiautojo ir vartotojo sutartims, pagal kurias prekiautojas vartotojui suteikia arba pažada suteikti kreditą atidėto mokėjimo, paskolos arba kitų panašių finansinių sąlygų forma. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma prekiautojo ir vartotojo sutartims, pagal kurias tos pačios rūšies prekės, skaitmeninis turinys tiekiami arba susijusi paslauga tiekiama reguliariai, o vartotojas už tokias prekes, skaitmeninį turinį arba susijusias paslaugas moka dalimis už tiekimo (teikimo) laikotarpį. 7 straipsnis Sutarties šalys 1. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma tik tais atvejais, kai prekių pardavėjas arba skaitmeninio turinio tiekėjas yra prekiautojas. Kai visos sutarties šalys yra prekiautojai, bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę galima taikyti tuomet, kai bent viena iš tų šalių yra mažoji arba vidutinė įmonė (MVĮ). 2. Šio reglamento tikslais MVĮ yra prekiautojas, a) kuris turi mažiau nei 250 darbuotojų ir b) kurio metinė apyvarta neviršija 50 mln. EUR ar metinis balansas neviršija 43 mln. EUR arba – MVĮ, kurios įprastinė buveinės vieta yra valstybėje narėje, kurios valiuta nėra euras, arba trečiojoje valstybėje, atveju – lygiavertės sumos tos valstybės narės arba trečiosios valstybės valiuta. 8 straipsnis Susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę 1. Bendrajai Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisei taikyti būtinas atitinkamas šalių susitarimas. Tokio susitarimo sudarymo faktas ir jo galiojimas nustatomas pagal šio straipsnio 2 ir 3 dalis, 9 straipsnį ir atitinkamus bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės skyrius ir nuostatas. 2. Kiek tai susiję su prekiautojo ir vartotojo santykiais, susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę galioja tik jeigu vartotojas aiškiai išreiškė sutikimą atskirai nuo pareiškimo apie susitarimą sudaryti sutartį. To susitarimo patvirtinimą prekiautojas vartotojui pateikia patvariojoje laikmenoje. 3. Kiek tai susiję su prekiautojo ir vartotojo santykiais, bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė gali būti taikoma tik kaip visuma, o ne dalimis. 9 straipsnis Standartinis informacinis pranešimas prekiautojo ir vartotojo sutartyse 1. Palaikant prekiautojo ir vartotojo santykius, prekiautojas privalo vykdyti ne tik bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisėje nustatytas pareigas suteikti ikisutartinę informaciją, bet ir atkreipti vartotojo dėmesį į ketinimą taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę iki tokio susitarimo sudarymo, vartotojui aiškiai pateikiant II priede pridėtą informacinį pranešimą. Kai susitarimas taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę sudarytas telefonu ar kitomis priemonėmis, kuriomis vartotojui negalima pateikti informacinio pranešimo, arba kai prekiautojas nepateikė informacinio pranešimo, susitarimas vartotojo nesaisto tol, kol jis negavo 8 straipsnio 2 dalyje nurodyto patvirtinimo kartu su informaciniu pranešimu ir po to neišreiškė sutikimo taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę. 2. 1 dalyje nurodytame informaciniame pranešime, jeigu jis yra elektroninės formos, pateikiamas hipersaitas arba kitomis aplinkybėmis nurodoma interneto svetainė, kurioje būtų galima nemokamai susipažinti su bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės tekstu. 10 straipsnis Sankcijos už specialiųjų reikalavimų pažeidimą Valstybės narės nustato sankcijas už 8 ir 9 straipsniuose nustatytų reikalavimų pažeidimus, kuriuos prekiautojai padaro vartotojų atžvilgiu, ir imasi visų reikalingų priemonių, kad tos sankcijos būtų taikomos. Nustatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos. Ne vėliau kaip [praėjus 1 metams nuo šio reglamento taikymo pradžios] valstybės narės nedelsdamos praneša Komisijai apie atitinkamas nuostatas, o prireikus apie jų vėlesnius pakeitimus. 11 straipsnis Bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo pasekmės Kai šalys yra sudariusios galiojantį susitarimą sutarčiai taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, jos normomis reglamentuojamiems klausimams galioja tik bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė. Jei sutartis buvo faktiškai sudaryta, bendrąja Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teise reglamentuojamas ir pareigos suteikti ikisutartinę informaciją vykdymas bei teisių gynimo priemonės šias pareigas pažeidus. 12 straipsnis Iš paslaugų direktyvos išplaukiančios informavimo pareigos Šis reglamentas neturi įtakos informavimo pareigoms, nustatytoms nacionalinės teisės aktuose, kuriais perkeliamos 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje nuostatos, ir papildančioms bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisėje įtvirtintas informavimo pareigas. 13 straipsnis Valstybių narių galimybės Valstybė narė gali nuspręsti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę leisti taikyti: a) sutartims, kai įprastinė prekiautojo buveinės vieta arba – prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju – įprastinė prekiautojo buveinės vieta, vartotojo nurodytas adresas, prekių pristatymo adresas arba sąskaitų pateikimo adresas yra toje valstybėje narėje, ir (arba) b) sutartims, kurių visos šalys yra prekiautojai, tačiau nė viena jų nėra MVĮ, kaip apibrėžta 7 straipsnio 2 dalyje. 14 straipsnis Pranešimas apie teismo sprendimus, kuriuose aiškinamas šis reglamentas 1. Valstybės narės užtikrina, kad Komisijai bus nedelsiant pranešama apie įsiteisėjusius jų teismų sprendimus, kuriuose aiškinamos šio reglamento normos. 2. Komisija sukuria sistemą, leidžiančią susipažinti su informacija apie 1 dalyje nurodytus teismo sprendimus ir atitinkamus Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimus. Sistema turi būti prieinama visuomenei. 15 straipsnis Peržiūra 1. Iki ... [4 metai po šio reglamento taikymo pradžios] valstybės narės pateikia Komisijai su šio reglamento taikymu susijusią informaciją, visų pirma apie tai, kaip palankiai vertinama bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė, kiek kilo ginčų dėl jos nuostatų ir kiek skiriasi vartotojų teisių apsauga pagal bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę ir nacionalinę teisę. Toje informacijoje išsamiai apžvelgiama su bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatų aiškinimu susijusi nacionalinių teismų praktika. 2. Iki ... [5 metai po šio reglamento taikymo pradžios] Komisija pateikia Europos Parlamentui, Tarybai ir Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui išsamią ataskaitą, kurioje peržiūrimas šio reglamento veikimas ir, be kita ko, atsižvelgiama į poreikį išplėsti jo taikymo sritį įmonių tarpusavio sutarčių atveju, į skaitmeninio turinio rinkos bei technologijų raidą ir tolesnę Sąjungos acquis raidą. 16 straipsnis Įsigaliojimas ir taikymas 1. Šis reglamentas įsigalioja 20-ą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje. 2. Jis taikomas nuo [6 mėnesiai po jo įsigaliojimo]. Šis reglamentas yra privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse. Priimta Briuselyje Europos Parlamento vardu Tarybos vardu Pirmininkas Pirmininkas I PRIEDAS BENDROJI EUROPOS PIRKIMO-PARDAVIMO SUTARČIŲ TEISĖ TURINYS I dalis Įvadinės nuostatos............................................................................................................... 5 1 skyrius. Bendrieji principai ir taikymas........................................................................................ 5 1 skirsnis. Bendrieji principai......................................................................................................... 5 2 skirsnis. Taikymas...................................................................................................................... 5 II dalis. Saistančios sutarties formavimas........................................................................................ 5 2 skyrius. Ikisutartinė informacija................................................................................................... 5 1 skirsnis. Ikisutartinė informacija, kurią prekiautojas turi suteikti vartotojui..................................... 5 2 skirsnis. Ikisutartinė informacija, kurią prekiautojas turi suteikti kitam prekiautojui........................ 5 3 skirsnis. Elektroninėmis priemonėmis sudaromos sutartys............................................................ 5 4 skirsnis. Pareiga užtikrinti suteiktos informacijos teisingumą.......................................................... 5 5 skirsnis. Teisių gynimo priemonės pažeidus informavimo pareigas................................................ 5 3 skyrius. Sutarties sudarymas....................................................................................................... 5 4 skyrius.Teisė atsisakyti prekiautojų ir vartotojų nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties.............................................................................. 5 5 skyrius.Valios trūkumai.............................................................................................................. 5 III dalis. Sutarties turinio vertinimas................................................................................................ 5 6 skyrius. Aiškinimas..................................................................................................................... 5 7 skyrius. Sutarties turinys ir galia.................................................................................................. 5 8 skyrius. Nesąžiningos sutarties sąlygos........................................................................................ 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Nesąžiningos prekiautojo ir vartotojo sutarčių sąlygos.................................................... 5 3 skirsnis. Nesąžiningos sutarties sąlygos prekiautojų tarpusavio sutartyse....................................... 5 IV dalis. Pirkimo–pardavimo sutarties ar skaitmeninio turinio tiekimo sutarties šalių pareigos ir teisių gynimo priemonės................................................................................................ 5 9 skyrius. Bendrosios nuostatos..................................................................................................... 5 10 skyrius. Pardavėjo pareigos...................................................................................................... 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Pristatymas................................................................................................................... 5 3 skirsnis. Prekių ir skaitmeninio turinio atitiktis.............................................................................. 5 11 skyrius. Pirkėjo teisių gynimo priemonės................................................................................... 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Prekiautojo atliekamas trūkumų ištaisymas..................................................................... 5 3 skirsnis. Reikalavimas įvykdyti prievolę....................................................................................... 5 4 skirsnis. Pirkėjo prievolės vykdymo sustabdymas........................................................................ 5 5 skirsnis. Sutarties nutraukimas.................................................................................................... 5 6 skirsnis. Kainos sumažinimas...................................................................................................... 5 7 skirsnis. Pranešimo reikalavimai prekiautojų tarpusavio sutartyje.................................................. 5 12 skyrius. Pirkėjo pareigos.......................................................................................................... 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Kainos mokėjimas........................................................................................................ 5 3 skirsnis. Pristatytų daiktų priėmimas............................................................................................ 5 13 skyrius. Pardavėjo teisių gynimo priemonės............................................................................... 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Reikalavimas įvykdyti prievolę....................................................................................... 5 3 skirsnis. Pardavėjo prievolės vykdymo sustabdymas................................................................... 5 4 skirsnis. Sutarties nutraukimas.................................................................................................... 5 14 skyrius. Rizikos perėjimas........................................................................................................ 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Rizikos perėjimas vartojimo pirkimo–pardavimo sutartyse.............................................. 5 3 skirsnis. Rizikos perėjimas prekiautojų tarpusavio sutartyse......................................................... 5 V dalis. Susijusių paslaugų sutarties šalių pareigos ir teisių gynimo priemonės................................... 5 15 skyrius. Šalių pareigos ir teisių gynimo priemonės...................................................................... 5 1 skirsnis. Tam tikrų bendrųjų vartojimo pirkimo–pardavimo sutarčių normų taikymas..................... 5 2 skirsnis. Paslaugų teikėjo pareigos.............................................................................................. 5 3 skirsnis. Kliento pareigos............................................................................................................ 5 4 skirsnis. Teisių gynimo priemonės............................................................................................... 5 VI dalis. Nuostolių atlyginimas ir palūkanos.................................................................................... 5 16 skyrius. Nuostolių atlyginimas ir palūkanos................................................................................ 5 1 skirsnis. Nuostolių atlyginimas..................................................................................................... 5 2 skirsnis. Palūkanos už pavėluotus mokėjimus. Bendrosios nuostatos............................................ 5 3 skirsnis. Prekiautojų pavėluoti mokėjimai.................................................................................... 5 VII dalis. Restitucija...................................................................................................................... 5 17 skyrius. Restitucija................................................................................................................... 5 VIII dalis. Senatis......................................................................................................................... 5 18 skyrius. Senatis........................................................................................................................ 5 1 skirsnis. Bendrosios nuostatos.................................................................................................... 5 2 skirsnis. Senaties terminai ir jų pradžia........................................................................................ 5 3 skirsnis. Senaties termino pratęsimas........................................................................................... 5 4 skirsnis. Senaties termino atnaujinimas........................................................................................ 5 5 skirsnis. Senaties pasekmės........................................................................................................ 5 6 skirsnis. Pakeitimas susitarimu.................................................................................................... 5 1 priedėlis..................................................................................................................................... 5 2 priedėlis..................................................................................................................................... 5 I dalis Įvadinės nuostatos 1 skyrius. Bendrieji principai ir taikymas 1 skirsnis. Bendrieji principai 1 straipsnis Sutarties laisvė 1. Šalys turi teisę laisvai sudaryti sutartį ir nustatyti jos turinį, laikydamosi taikytinų imperatyviųjų normų. 2. Šalys gali netaikyti bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės nuostatų arba apriboti ar keisti jų poveikį, nebent tose nuostatose numatyta kitaip. 2 straipsnis Sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principas 1. Kiekviena šalis privalo veikti vadovaudamasi sąžiningumo ir sąžiningos dalykinės praktikos principu. 2. Šios pareigos pažeidimas gali užkirsti kelią ją pažeidusiai šaliai naudotis arba remtis teise, teisių gynimo priemonėmis arba gynyba, kuriomis ji būtų galėjusi naudotis sutarties nepažeidusi, arba užtraukti atsakomybę už pažeidimu kitai šaliai padarytą žalą. 3. Šalys negali netaikyti šio straipsnio nuostatų arba apriboti ar pakeisti jų poveikio. 3 straipsnis Bendradarbiavimas Šalys privalo bendradarbiauti tiek, kiek to galima tikėtis jų sutartinių prievolių vykdymo tikslais. 2 skirsnis. Taikymas 4 straipsnis Aiškinimas 1. Bendroji Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisė turi būti aiškinama autonomiškai, atsižvelgiant į jos tikslus ir pamatinius principus. 2. Į bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės taikymo sritį patenkantys, tačiau ja aiškiai nereglamentuojami klausimai reglamentuojami vadovaujantis jos tikslais bei pamatiniais principais ir visomis nuostatomis, nenukreipiant į nacionalinę teisę, kuri būtų taikoma nesant susitarimo taikyti bendrąją Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisę, arba į kitą teisę. 3. Kai tam tikra situacija reglamentuojama ir bendrąja, ir specialiąja norma, kolizijos atveju pirmenybė teikiama specialiajai normai. 5 straipsnis Protingumas 1. Protingumas – objektyvus kriterijus, nustatomas atsižvelgiant į sutarties pobūdį ir tikslą, konkrečias aplinkybes ir papročius bei atitinkamo amato arba profesijos praktiką. 2. Nuoroda į tai, ko iš asmens galima tikėtis ar ko asmuo gali tikėtis arba ko galima tikėtis tam tikromis aplinkybėmis, yra nuoroda į tai, ko galima protingai tikėtis. 6 straipsnis Formos reikalavimų nebuvimas Jeigu bendrojoje Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisėje nenustatyta kitaip, sutarčiai, pareiškimui ar kitam ja reglamentuojamam veiksmui arba jų patvirtinimui netaikomi specialūs formos reikalavimai. 7 straipsnis Individualiai neaptartos sutarties sąlygos 1. Individualiai neaptarta laikoma vienos šalies pateikta sutarties sąlyga, kurios turiniui kita šalis negalėjo turėti įtakos. 2. Kai viena šalis kitai šaliai pateikia sutarties sąlygų rinkinį, sąlyga nebus laikoma individualiai aptarta vien todėl, kad kita šalis ją pasirinko iš to rinkinio. 3. Pareiga įrodyti, kad sutarties sąlyga, pateikta kaip viena iš standartinių sąlygų, vėliau buvo aptarta individualiai, tenka tą tvirtinančiai šaliai. 4. Prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju pareiga įrodyti, kad prekiautojo pateikta sutarties sąlyga buvo aptarta individualiai, tenka prekiautojui. 5. Prekiautojo ir vartotojo sutarties atveju trečiojo asmens parengtos sutarties sąlygos laikomos prekiautojo pateiktomis sąlygomis, nebent jas į sutartį įtraukė vartotojas. 8 straipsnis Sutarties nutraukimas 1. Sutarties nutraukimas – šalių teisių ir pareigų pagal sutartį pasibaigimas, išskyrus teises ir pareigas, kylančias iš ginčų nagrinėjimo tvarką nustatančių sutarties sąlygų ar kitų sąlygų, kurios turi galioti ir po sutarties nutraukimo. 2. Pareiga iki sutarties nutraukimo atlikti mokėtinus mokėjimus ir atlyginti nuostolius dėl sutarties nevykdymo išlieka. Kai sutartis nutraukiama dėl jos nevykdymo arba tikėtino nevykdymo, sutartį nutraukianti šalis taip pat turi teisę reikalauti, kad kita šalis, užuot įvykdžiusi sutartį vėliau, atlygintų nuostolius. 3. Su sumokėtos kainos ir prekių arba skaitmeninio turinio grąžinimu susijusios sutarties nutraukimo pasekmės ir kitos restitucijos pasekmės reglamentuojamos 17 skyriuje nustatytomis restitucijos normomis. 9 straipsnis Mišrios sutartys 1. Kai sutartyje numatytas ir prekių pirkimas–pardavimas arba skaitmeninio turinio tiekimas, ir susijusios paslaugos teikimas, IV dalies normos taikomos šalių, veikiančių kaip prekių arba skaitmeninio turinio pardavėjas ir pirkėjas, pareigoms ir teisių gynimo priemonėms, o V dalies normos – šalių, veikiančių kaip paslaugų teikėjas ir klientas, pareigoms ir teisių gynimo priemonėms. 2. Kai 1 dalyje numatytos sutarties atveju pardavėjo ir paslaugos teikėjo prievolės pagal sutartį turi būti įvykdytos dalimis arba yra dalomos kitokiu būdu, tokiais atvejais, jeigu yra pagrindas nutraukti sutartį dėl prievolės dalies, kuriai kaina gali būti padalyta, neįvykdymo, pirkėjas ir klientas gali nutraukti sutartį tik dėl tos dalies. 3. 2 dalis netaikoma tais atvejais, kai negalima tikėtis, kad pirkėjas ir klientas sutiks su kitų dalių įvykdymu, arba prievolės neįvykdymas yra tokio pobūdžio, koks pateisintų visos sutarties nutraukimą. 4. Kai pardavėjo ir paslaugos teikėjo prievolės pagal sutartį yra nedalomos arba kainos negalima padalyti, pirkėjas ir klientas sutartį gali nutraukti tik jeigu prievolės neįvykdymas yra tokio pobūdžio, koks pateisina visos sutarties nutraukimą. 10 straipsnis Pranešimas 1. Šis straipsnis taikomas visiems pagal bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės normas ir sutartį pateikiamiems pranešimams. Sąvoka „pranešimas“ apima bet kokio pareiškimo, kuriam ketinama suteikti teisinę galią arba kuriuo informacija perduodama teisiniu tikslu, paskelbimą. 2. Pranešimas gali būti pateikiamas visomis atsižvelgiant į aplinkybes tinkamomis priemonėmis. 3. Pranešimas įsigalioja, kai jį gauna adresatas, nebent jame numatyta vėlesnė įsigaliojimo data. 4. Adresatas pranešimą gauna: a) kai jis adresatui įteikiamas; b) kai jis įteikiamas adresato verslo vietoje arba – jei tokios verslo vietos nėra arba pranešimas skirtas vartotojui – adresato įprastinėje gyvenamojoje (buveinės) vietoje; c) pranešimą perduodant elektroniniu paštu arba kitu individualios komunikacijos būdu – kai adresatas gali su juo susipažinti, arba d) kai jis adresatui įteikiamas tokioje vietoje ir taip, jog galima tikėtis, kad adresatas nepagrįstai nedelsdamas gali su juo susipažinti. Adresatas pranešimą gauna, kai įvykdomas vienas iš a, b, c arba d punktų reikalavimų, atsižvelgiant į tai, kas įvyksta anksčiau. 5. Pranešimas negalioja, jei adresatas jo atšaukimą gauna anksčiau arba kartu su pranešimu. 6. Palaikydamos prekiautojo ir vartotojo santykius šalys negali vartotojo nenaudai netaikyti 3 ir 4 dalių arba apriboti ar pakeisti jų poveikio. 11 straipsnis Terminų skaičiavimas 1. Šio straipsnio nuostatos taikomos terminų skaičiavimui visais bendrosios Europos pirkimo–pardavimo sutarčių teisės tikslais. 2. Nepažeidžiant 3–7 dalių: a) dienomis skaičiuojamas terminas prasideda pirmą dieną nulis valandų nulis minučių ir baigiasi paskutinę termino dieną dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių; b) savaitėmis, mėnesiais arba metais skaičiuojamas terminas prasideda pirmą termino dieną nulis valandų nulis minučių ir baigiasi paskutinės savaitės, paskutinio mėnesio arba paskutinių metų dieną, kuri yra ta pati savaitės diena arba sutampa su atitinkama mėnesio diena, nuo kurios prasideda terminas, dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių; jeigu mėnesiais arba metais skaičiuojamo termino pabaiga tenka paskutiniam mėnesiui, kuris atitinkamos dienos neturi, terminas pasibaigia paskutinės to mėnesio dienos dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių. 3. Kai dienomis, savaitėmis, mėnesiais arba metais nurodytas terminas turi būti skaičiuojamas nuo konkretaus įvykio, veiksmo arba momento, diena, kurią įvyko įvykis, atliktas veiksmas ar atėjo momentas, į atitinkamą terminą neįskaičiuojama. 4. Į terminą įskaičiuojami šeštadieniai, sekmadieniai ir oficialios švenčių dienos, išskyrus atvejus, kai aiškiai nustatyta kitaip arba terminas išreikštas darbo dienomis. 5. Kai toje vietoje, kurioje turi būti atliktas nurodytas veiksmas, paskutinė termino diena yra šeštadienis, sekmadienis ar oficialios šventės diena, terminas baigiasi po jos einančią darbo dieną dvidešimt ketvirtą valandą nulis minučių. Ši nuostata netaikoma nuo konkrečios datos arba įvykio atgaline data skaičiuojamam terminui. 6. Kai asmuo kitam asmeniui siunčia dokumentą, kuriame adresatui nustato atsakymo arba kito veiksmo atlikimo terminą, tačiau nenurodo, kada tas terminas prasideda, jeigu nenustatyta kitaip, terminas skaičiuojamas nuo momento, kai adresatas dokumentą gauna. 7. Šiame straipsnyje vartojamų terminų apibrėžtys: a) oficialios šventės diena (tam tikroje Europos Sąjungos valstybėje narėje ar valstybės narės teritorijos dalyje) – tam tikroje valstybėje narėje ar jos teritorijos dalyje tokia diena paskelbta ir Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje publikuojamame sąraše nurodyta diena ir b) darbo dienos – visos dienos, išskyrus šeštadienius, sekmadienius ir oficialių švenčių dienas. 12 straipsnis Vienašaliai pareiškimai arba konkliudentiniai veiksmai 1. Šalies valią išreiškiantis vienašalis pareiškimas turi būti aiškinamas taip, kaip buvo galima tikėtis, kad jį būtų galėjęs suprasti asmuo, kuriam jis skirtas. 2. Jei pareiškimą padaręs asmuo norėjo jame vartojamam žodžiui arba žodžių junginiui suteikti ypatingą reikšmę, o kita šalis tai žinojo arba turėjo žinoti, žodis ar žodžių junginys turi būti aiškinamas taip, kaip norėjo pareiškimą daranti šalis. 3. Šalies valią išreiškiančių vienašalių pareiškimų aiškinimui su atitinkamais patikslinimais taikomi 59–65 straipsniai. 4. Šalies valią išreiškiantiems vienašaliams pareiškimams su atitinkamais patikslinimais taikomos valios trūkumus reglamentuojančios 5 skyriaus normos. 5. Šiame straipsnyje nuoroda į pareiškimą apima nuorodą į konkliudentinius veiksmus, kurie gali būti prilyginti pareiškimui. II dalis. Saistančios sutarties formavimas 2 skyrius. Ikisutartinė informacija 1 skirsnis. Ikisutartinė informacija, kurią prekiautojas turi suteikti vartotojui 13 straipsnis Informavimo pareiga su vartotoju sudarant nuotolinės prekybos sutartį arba sutartį ne prekybai skirtose patalpose 1. Prekiautojas, sudarantis nuotolinės prekybos sutartį arba sutartį ne prekybai skirtose patalpose, turi pareigą iki sutarties sudarymo arba vartotojo susaistymo oferta aiškiai ir suprantamai pateikti vartotojui šią informaciją: a) pagrindines tiektinų prekių, skaitmeninio turinio arba susijusių paslaugų savybes tiek, kiek tai tinkama ryšio priemonės ir prekių, skaitmeninio turinio arba susijusios paslaugos atžvilgiu; b) bendrą kainą ir papildomus mokesčius bei išlaidas pagal 14 straipsnį; c) prekiautojo tapatybę ir adresą pagal 15 straipsnį; d) sutarties sąlygas pagal 16 straipsnį; e) teises atsisakyti sutarties pagal 17 straipsnį; f) jei taikytina, informaciją apie prekiautojo pagalbą ir paslaugas vartotojams prekę įsigijus, komercines garantijas ir skundų nagrinėjimo tvarką ir jų sąlygas; g) jei taikytina, galimybę naudotis alternatyvaus ginčų sprendimo mechanizmu, kuris taikomas prekiautojui, ir jo naudojimo būdus; h) jei taikytina, informaciją apie skaitmeninio turinio funkcines savybes, įskaitant taikytinas technines apsaugos priemones, ir i) jei taikytina, informaciją apie reikšmingą skaitmeninio turinio suderinamumą su aparatine ir programine įranga, apie kurį prekiautojas žino arba turėjo žinoti. 2. Suteikta informacija, išskyrus 1 dalies c punktu reikalaujamą adresą, yra sudedamoji sutarties dalis ir negali būti keičiama, nebent šalys aiškiai susitarė kitaip. 3. Nuotolinės prekybos sutarties atveju pagal šį straipsnį reikalaujama informacija turi būti: a) vartotojui pateikta arba sudarytos sąlyg