Komisijos ataskaita Tarybai ir Europos Parlamentui dėl 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/73/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu, taikymo /* KOM/2009/0409 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 2009.7.29 KOM(2009) 409 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI dėl 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/73/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu, taikymo KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI dėl 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/73/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu, taikymo 1. Įžanga Remdamiesi EB Sutarties 141 straipsnio 3 dalimi, Europos Parlamentas ir Taryba 2002 m. rugsėjo 23 d. priėmė Direktyvą 2002/73/EB, iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu[1]. Direktyva 2002/73/EB (toliau – direktyva) yra viena iš pagrindinių dabartinės EB teisės, reglamentuojančios vyrų ir moterų lygybės klausimus, priemonių. Ji įsigaliojo 2002 m. spalio 5 d., o jos nuostatas valstybės narės į nacionalinę teisę turėjo perkelti iki 2005 m. spalio 5 d. Nuo 2009 m. rugpjūčio 15 d. Direktyva 76/207/EEB (toliau – iš dalies pakeista direktyva) bus oficialiai panaikinta ir pakeista naujos redakcijos Direktyva 2006/54/EB[2]. Direktyvos 2002/73/EB įgyvendinimo terminai nauja redakcija nepakeisti. Pagal Direktyvos 2002/73/EB[3] 2 straipsnio 2 dalį valstybės narės Komisijai turėjo pateikti visą informaciją, kuri būtina ataskaitai dėl direktyvos taikymo parengti. Ši ataskaita grindžiama valstybių narių pateikta informacija, visų pirma direktyvos taikymui skirto klausimyno, kurį parengė Komisijos tarnybos ir valstybėms narėms nusiuntė 2009 m. sausio mėn., atsakymais. Kiti informacijos šaltiniai – Europos Parlamento rezoliucijos[4] ir Komisijos informacija, sukaupta atliekant direktyvos įgyvendinimo stebėseną. Su direktyva susijusiais klausimais taip pat konsultuotasi su Europos socialiniais partneriais ir Europos moterų lobisčių asociacija. Šios ataskaitos tikslas – pabrėžti kai kuriuos ypač svarbius arba probleminius aspektus ir identifikuoti geriausią praktiką. Daugiausia dėmesio ataskaitoje skiriama direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę problemoms, direktyvos poveikiui, teisių įgyvendinimui, taip pat už lygybės klausimus atsakingoms institucijoms, socialiniams partneriams ir nevyriausybinėms organizacijoms (toliau – NVO). Tačiau šios ataskaitos tikslas nėra pateikti išsamų visų perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių teisėtumo vertinimą. Taigi, ataskaita nedaro žalos jokiai pažeidimo procedūrai, kurią Komisija pradėjo ar gali nuspręsti pradėti ateityje dėl to, kaip valstybės narės į nacionalinę teisę perkėlė tam tikras direktyvos nuostatas. 2. Teisės aktų perkėlimas į nacionalinę teisę ir pažeidimo procedūros Vėliausią perkėlimo į nacionalinę teisę datą devynios valstybės narės (AT, BE, DE, DK, ES, EL, FI, LU ir NL) dar nebuvo pranešusios apie perkėlimo į nacionalinę teisę priemones. Šioms valstybėms narėms pagal EB Sutarties 226 straipsnį inicijuotos pažeidimų procedūros dėl neperkėlimo į nacionalinę teisę. Dėl dviejų iš šių procedūrų (taikomų Belgijai ir Liuksemburgui) buvo kreiptasi į Teisingumo Teismą, kuris konstatavo, kad per nustatytą terminą nepriėmusios visų įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti Direktyvą 2002/73/EB, abi valstybės narės neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą[5]. Po Teisingumo Teismo sprendimo ir Belgijai, ir Liuksemburgui priėmus naujus teisės aktus, pažeidimo procedūros prieš jas buvo nutrauktos. Komisija, patikrinusi valstybių narių jai pateiktų teisės aktų atitiktį direktyvai, laikydamasi EB Sutarties 226 straipsnio, inicijavo 22 pažeidimo procedūras 22 valstybėms narėms. Visuomenei pateikus keletą skundų, pradėtų pažeidimo procedūrų padaugėjo iki 25. Pradėtos pažeidimo procedūros Komisijai tapo dialogo su valstybėmis narėmis priemone; dialogo rezultatas – kelių valstybių narių teisės aktai buvo suderinti su direktyva, o pažeidimo procedūros nutrauktos (rengiant šią ataskaitą nutrauktos CY ir EL taikytos procedūros). Didelis pradėtų procedūrų skaičius iš dalies gali būti paaiškinamas plačia teisės aktų taikymo sritimi ir santykiniu jų sudėtingumu. Nepaisant toliau tęsiamų pažeidimų procedūrų skaičiaus, dauguma valstybių narių padarė didelę pažangą, įgyvendindamos Direktyvą 2002/73/EB. Vykstant pažeidimų procedūroms, valstybės narės dažnai iš dalies keitė savo teisės aktus, kad jie iš dalies arba beveik visiškai atitiktų direktyvos nuostatas, nors pažeidimo procedūrų nutraukti nebuvo įmanoma. Nustatytos teisės aktų perkėlimo problemos yra susijusios su įvairiais direktyvos aspektais ir skiriasi įvairiose valstybėse narėse, nors kai kurios problemos pasitaiko dažniau, kaip matyti iš toliau pateikiamos informacijos. 3. Direktyvos poveikis Nors EB teisės aktai, reglamentuojantys lyčių lygybės klausimus dėl įsidarbinimo ir darbo sąlygų, galiojo dešimtmečiais, direktyva yra svarbus tų teisės aktų raidos etapas ir ja šios srities standartai buvo sulyginti su šiuolaikinių EB teisės aktų, draudžiančių diskriminaciją kitu pagrindu, standartais[6]. Direktyvos poveikis atskirų valstybių narių teisės aktams priklauso nuo lyčių lygybės klausimus reglamentuojančių teisės aktų raidos susijusioje šalyje, nors visos valstybės narės turėjo atlikti kai kuriuos nacionalinių teisės aktų pakeitimus, kad atitiktų jos nuostatas. Iš dalies pakeistos direktyvos 1 straipsnio 1a dalis susijusi su įsipareigojimu dėl lyčių aspekto integravimo , t. y. reikalavimu, kad valstybės narės, rengdamos ir įgyvendindamos įstatymus ir kitus teisės aktus, politiką ir veiklą, aktyviai atsižvelgtų į moterų ir vyrų lygybės tikslą šios direktyvos taikymo srityse. Šį įsipareigojimą valstybės narės vykdė įvairiais būdais: kai kurios atitinkamą nuostatą įtraukė į teisės aktus, vyrų ir moterų lygybei suteikdamos teisės principo statusą (DK, ES, FI, IT, PL, PT ir SE); kitos patvirtino strategines programas (pavyzdžiui, BG, CZ, EL, FI, LT, LV, PT, SE ir SI), kurios dažnai būdavo išplėtojamos kaip išsamios periodinės programos; kitos iš naujo patvirtino gaires dėl lyčių aspekto integravimo įgyvendinimo (AT), o kai kurios priėmė institucinius sprendimus, įsteigdamos kelioms ministerijoms pavaldžias įstaigas (CZ, DE ir PT) arba ministerijose ar kitose institucijose paskyrė pareigūnus, atsakingus už lyčių lygybės klausimus (BG ir CZ). Kai kurios valstybės narės (kaip antai CZ, DK, EE, ES, LU ir UK) prisiėmė įsipareigojimą atlikti rengiamų lyčių lygybės srities teisės aktų ar politikos pasekmių ex ante vertinimą. Lyčių aspekto integravimo vietos lygiu svarba buvo paminėta BG, ES ir FR, o mokymai šiuo klausimu organizuojami DE, EE ir FI. Direktyva 2002/73/EB buvo išplėsta Direktyvos 76/207/EEB taikymo sritis , visų pirma – uždraudžiant diskriminaciją savarankiško įsidarbinimo sąlygomis, taip pat dėl darbuotojų narystės ir dalyvavimo darbuotojų ar darbdavių organizacijose ar kitose organizacijose, kurių nariai turi tam tikrą profesiją, įskaitant tokių organizacijų teikiamą naudą (3 straipsnio 1 dalies a ir d punktai). Kai kuriose valstybėse narėse dauguma šių nuostatų perkėlimo problemų buvo susijusios daugiausia su tuo, kad į sritis, kuriose diskriminacija draudžiama, nebuvo įtrauktos savarankiško įsidarbinimo ir darbuotojų narystės ir dalyvavimo darbuotojų ar darbdavių organizacijose sritys. Vienas svarbus direktyvos indėlis į EB lyčių lygybės teisės aktus – patikslinta diskriminacijos koncepcija, aiškiai apibrėžiant diskriminacijos formas (tiesioginė ir netiesioginė diskriminacija, priekabiavimas, seksualinis priekabiavimas ir nurodymai diskriminuoti), taip pat aiškiau apibrėžta apsaugos taikymo sritis (2 straipsnio 2 ir 4 dalys). Siekdamos šias nuostatas tinkamai įgyvendinti, dauguma valstybių narių turėjo priimti arba iš dalies keisti teisės aktus. Deja, šių esminių nuostatų perkėlimas ne visada vyko sklandžiai: stebint direktyvos įgyvendinimą, dažnai nustatyta problema buvo tokia: kai kurios nacionalinės diskriminacijos (ypač netiesioginės diskriminacijos) apibrėžtys siauresnės nei direktyvos. Nediskriminavimo principo išimtys taip pat labai svarbios apsaugos nuo diskriminacijos taikymo sričiai. Pagal iš dalies pakeistą direktyvą tam tikrose situacijose netiesioginė diskriminacija gali būti pateisinama (žr. 2 straipsnio 2 dalį). Be to, remiantis 2 straipsnio 6 dalimi, skirtingas požiūris nelaikomas diskriminacija, kai jis randasi dėl tikro profesinio reikalavimo, jei tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas. Su teisingu šių nuostatų perkėlimu susijusios problemos kilo kelete valstybių narių, kuriose išimčių apibrėžtys buvo per plačios, todėl susiaurėjo apsaugos taikymo sritis. Priekabiavimas ir seksualinis priekabiavimas (pirmą kartą Bendrijos teisėje) direktyvoje apibrėžti kaip diskriminacijos formos. Viena iš kai kuriose valstybėse narėse padarytų klaidų perkeliant šias nuostatas – apsiribota tik darbuotojų ir jų vadovų santykių apsauga, neatsižvelgiant į to paties lygio darbuotojus ar kitas trečiąsias šalis. Laikui bėgant ir padarius pažeidimo procedūrų pažangą, kai kurios valstybės narės pataisė šių diskriminacijos formų apibrėžtis. Šių nuostatų poveikis įvairiose valstybėse narėse taip pat buvo skirtingas. Kai kurių valstybių narių teisės aktuose apsauga nuo priekabiavimo ir (arba) seksualinio priekabiavimo jau buvo nustatyta prieš priimant Direktyvą 2002/73/EB: pavyzdžiui, su lytimi susijęs priekabiavimas jau buvo laikomas pažeidimu DK, SE ir UK. Priėmus direktyvą, su lytimi susijęs priekabiavimas tapo pažeidimu AT. Vis dėlto direktyvos perkėlimas šioms valstybėms narėms suteikė galimybę padidinti teisinį aiškumą ar kitaip sustiprinti apsaugą (pavyzdžiui, AT padidino kompensacijas tokiais atvejais, o UK pakoregavo įrodymų rinkimo taisykles), taip pat suteikė daugiau regimumo problemai (pavyzdžiui, dabar tiek į UK teisės aktus, tiek į teismų praktiką įtraukta priekabiavimas ir seksualinis priekabiavimas). Kitose valstybėse narėse dėl direktyvos ne tik padidėjo informuotumas, bet buvo ir kitų esminių teisės pokyčių: pavyzdžiui, CY, CZ, ES, IT, PL ir SK pirmą kartą priimti teisės aktai, kuriais draudžiamas priekabiavimas ir (arba) seksualinis priekabiavimas, o FI, FR ir PT tai buvo pripažinta diskriminacijos rūšimis. Daug valstybių narių pabrėžė, kad žmonėms trūksta žinių apie priekabiavimą ir seksualinį priekabiavimą, ir nurodė, kad vis dar labai svarbu didinti informuotumą, norint su tuo kovoti. Su teisės aktų vykdymu susijusios specifinės problemos, nes aukos yra ypač pažeidžiamos ir retai pradeda teismo procesus (dauguma valstybių narių nurodė, kad teismus pasiekia labai mažai bylų). NVO, profesinės sąjungos ir už lygybės klausimus atsakingos institucijos, teikiančios pagalbą aukoms ir informaciją darbdaviams, yra ypač svarbios, siekiant gerinti padėtį. Kadangi seksualinis priekabiavimas yra dažnas tarp to paties lygio darbuotojų, labai svarbų vaidmenį prevencijai atlieka darbdavys. Vienas iš prevencijos būdų – įmonėse paskirti patarėjai tais klausimais (pavyzdžiui, BE ir SI). Mažiau palankios sąlygos moteriai dėl nėštumo ar motinystės atostogų taip pat laikoma diskriminacija, vadovaujantis iš dalies pakeista direktyva (2 straipsnio 7 dalis), ir jis vis dar labai paplitusi daugelyje valstybių narių. Palyginti didžiausią poveikį turėjo šios srities nuostata, kuria nustatoma darbuotojos teisė grįžti į savo darbą ar lygiavertes pareigas tokiomis sąlygomis, kurios negali būti mažiau palankios jai, ir naudotis visomis geresnėmis darbo sąlygomis, į kurias ji būtų turėjusi teisę, kol nedirbo. Dėl šios nuostatos BG, ES, FR ir LT priimti nauji teisės aktai, tačiau jos poveikis buvo mažesnis kitose valstybėse narėse, kur padaryti tik nedideli pakeitimai. Teikdamos ataskaitą šiuo klausimu, keletas valstybių narių ir socialinių partnerių pabrėžė, kad reikia geriau suderinti darbą ir šeimos gyvenimą. 2 straipsnio 8 dalyje numatytos kitos palankios priemonės , kaip vartojama sutarties 141 straipsnio 4 dalyje, kurias galima taikyti arba jų imtis direktyvos taikymo srityje. Šios srities padėtis taip pat labai skiriasi įvairiose valstybėse narėse. Kai kurios valstybės narės (CY, LU ir LV) nepasinaudojo šia galimybe, tačiau daugumos šalių teisės aktuose ja aiškiai leidžiama naudotis (AT, BE, CZ, DE, DK, EE, EL, ES, FR, IT, MT, PT, RO, SE, SI ir SK). Kai kurios valstybės narės palankių priemonių nacionaliniu lygiu ėmėsi specifinėse srityse (pavyzdžiui, tai privaloma BE federaliniame viešajame sektoriuje); DE nustatė kvotas valstybės tarnyboje federaliniu ir žemių lygiu; IT ir NL palankių priemonių planų yra valstybės tarnyboje; MT į darbo rinką grįžtančios moterys moka mažesnius mokesčius). Kelete valstybių narių (AT, ES ir FR) palankios priemonės yra kolektyvinių sutarčių objektas. Ispanijoje reikalaujama, kad valstybės institucijos užtikrintų palankias priemones nelygybei pašalinti. FI įmonių lygybės įgyvendinimo planuose nurodomos palankios priemonės, tačiau praktiškai jų imamasi retai. Dažniausias palankių priemonių pavyzdys – priemonės švietimo ir mokymo srityje (pvz., CZ, ES, EL, PT ir SE), moterų apskritai ir moterų, kurios pagimdė ir grįžta į darbo rinką, integravimo priemonės (BG, CZ, ES ir PL), kitos priemonės moterų profesinei ir verslo veiklai palengvinti (DE, EL), per mažai atstovaujamos lyties atstovų skatinimas kreiptis dėl tam tikrų darbų (DK, UK). Kai kurių valstybių narių už lygybės klausimus atsakingos institucijos (pavyzdžiui, SK) vykdo tokių priemonių stebėseną. SI panaikintas reikalavimas gauti išankstinį leidimą taikyti palankią priemonę. Už lygybės klausimus atsakingos institucijos BE ir UK teikia patarimus dėl palankių priemonių. Ispanija pranešė apie potencialų sunkumą, susijusį su tuo, iki kokio laipsnio galima taikyti palankias priemones, nepažeidžiant lygybės principo. 4. Nuostatos dėl teisės aktų vykdymo įsipareigojimų ir teisių apsaugos Bylinėjimasis arba tradicinis būdas užtikrinti asmens teisių įgyvendinimą yra mažiau veiksmingas užtikrinant lyčių lygybės teisės aktų laikymąsi, palyginti su kitomis sritimis. Valstybių narių pateiktoje informacijoje nurodyta, kad teismus pasiekusių bylų skaičius faktiškai visose jose yra mažas arba labai mažas. Nurodomos priežastys: ilgai trunkantys teismo procesai, reikalaujami formalumai, išlaidos, persekiojimo baimė. Direktyvoje pripažinta, kad problema egzistuoja, ir į ją įtraukta tam tikrų nuostatų, siekiant gerinti lyčių lygybės teisės aktų vykdymą teismo ir administracinėmis procedūromis. Valstybės narės turi užtikrinti, kad, laikantis iš dalies pakeistoje direktyvoje (6 straipsnio 1 dalis) nustatytų įsipareigojimų, visiems asmenims būtų prieinamos teismo ir (arba) administracinės procedūros , jeigu jie mano, kad nukentėjo dėl to, kad jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas. Kelete valstybių narių nebuvo aišku, ar šis principas buvo taikomas ir pasibaigus darbo santykiams, kaip to reikalaujama šia nuostata. Iš dalies pakeista direktyva (6 straipsnio 3 dalis) valstybės narės įpareigotos užtikrinti, kad asociacijos, organizacijos arba kiti teisiniai subjektai, kurie pagal jų nacionalinės teisės aktuose nustatytus kriterijus yra teisėtai suinteresuoti, kad būtų užtikrintas tos direktyvos nuostatų laikymasis, galėtų nukentėjusiojo vardu arba jį remdami , gavę jo arba jos sutikimą, dalyvauti šioje direktyvoje nustatytiems įsipareigojimams užtikrinti numatytose teismo ir (arba) administracinėse procedūrose. Su šiuo įsipareigojimu susijusios problemos: tokia teisė suteikta ombudsmenui arba profesinėms sąjungoms, nesuteikus jos kitoms organizacijoms. Komisija taip pat nagrinėjo, ar kai kurių valstybių narių teisės aktuose išdėstyti kriterijai, kuriais remdamosi asociacijos gali dalyvauti procedūrose, nebuvo per daug ribojantys. Teisės aktų pakeitimai dėl šio aspekto buvo padaryti kelete valstybių narių. Praktinis šios nuostatos poveikis skiriasi kiekvienoje valstybėje narėje. Kai kuriose labai aktyvios pelno nesiekiančios organizacijos (DE ir FR), kitose pagalbą daugiausia teikia už lygybės klausimus atsakingos institucijos (BE, ES ir SK) arba profesinės sąjungos (CY, CZ, DK, NL, SE ir SI). Direktyvoje išdėstytos aiškesnės nuostatos dėl nuostolių ir žalos, kurią nukentėjęs asmuo patyrė dėl diskriminacijos, kompensacijos ar atlyginimo tokiu būdu , kuris atgrasintų ir būtų proporcingas patirtai žalai; tokios kompensacijos ar atlyginimo negalima apriboti iš anksto nustačius aukščiausią ribą (6 straipsnio 2 dalis). Aukščiausios ribos nustatymas buvo iškeltas kaip problema keliose pažeidimo procedūrose. Joms pasiekus pažangos tolesniuose etapuose, problema laipsniškai mažėja. Iš dalies pakeistoje direktyvoje (7 straipsnis) yra nuostata dėl apsaugos nuo persekiojimo . Perkeldamos šią nuostatą valstybės narės dažnai darydavo klaidą, susiaurindamos apsaugos taikymo sritį, palyginti su nurodytąja direktyvoje, pavyzdžiui, įtraukdamos diskriminacijos auką, tačiau neįtraukdamos jokių trečiųjų šalių, kurios padeda aukai. Iš dalies pakeistoje direktyvoje (8d straipsnis) yra nuostata, kuria įpareigojama nustatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasomąsias sankcijas , taikytinas už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus. Šį įsipareigojimą dauguma valstybių narių įvykdė. 5. Už lygybės klausimus atsakingos institucijos Be priemonių, kaip gerinti tradicinius teisės aktų vykdymo metodus, direktyvoje numatyta naujesnių būdų, kaip geriau siekti nuostatų dėl lygybės laikymosi ir kaip toliau ją skatinti; įsipareigojimą įsteigti už lygybės klausimus atsakingas institucijas verta paminėti pirmiausia. 8a straipsnyje nurodyta, kad valstybės narės paskiria „instituciją ar institucijas bei parengia joms atitinkamą tvarką, kad būtų skatinamas, tiriamas, prižiūrimas ir remiamas vienodas požiūris į visus asmenis, nediskriminuojant dėl lyties“; šių institucijų kompetencija – teikti nepriklausomą pagalbą nukentėjusiesiems nuo diskriminacijos, teikiant jų skundus dėl diskriminacijos, atlikti nepriklausomus diskriminacijos tyrimus, skelbti nepriklausomas ataskaitas ir teikti rekomendacijas visais su tokia diskriminacija susijusiais klausimais. Kai kuriose valstybėse narėse tokios institucijos (ombudsmeno tarnybos arba komisijos) veikia jau seniai. Tačiau daugumoje jos buvo įsteigtos priėmus direktyvą. Už lygybės klausimus atsakingos institucijos Europos Sąjungoje labai skiriasi savo kompetencija, veikimo būdu, struktūra, žmogiškaisiais ir finansiniais ištekliais. Pagrindinis už lygybės klausimus atsakingų institucijų uždavinys – teikti pagalbą aukoms. Valstybių narių pateikta informacija aiškiai rodo, kad dėl diskriminacijos besiskundžiantys asmenys labiau linkę kreiptis į tokias institucijas nei į teismus, ir taip yra todėl, kad jos turi konkrečios patirties, kreipimasis nekainuoja ir jose yra mažiau biurokratijos. Už lygybės klausimus atsakingų institucijų teikiama pagalba kiekvienoje valstybėje narėje skiriasi: kai kuriose (DK, SE ir SI) ji apima skundų tvarkymą pusiau teisminiame procese, kuriame priimami sprendimai privalomi, bet juos galima apskųsti teismui. Kitų šalių už lygybės klausimus atsakingos institucijos pačios gali vykdyti tyrimus (CY, NL, SE ir UK) arba padėti nukentėjusiajam teismuose ir (arba) administracinėse institucijose (AT, BG, ES, FR, SE ir UK). Kai kuriose šalyse jos gali teikti tik informaciją (MT ir PL). Nors už lygybės klausimus atsakingos institucijos buvo įsteigtos siekiant puoselėti lyčių lygybę, visuomenės informuotumas apie jų veiklą ne visada patenkinamas – tai įrodo nedidelis institucijų gaunamas pagalbos prašymų skaičius kai kuriose valstybėse narėse. Reikia, kad būtų geriau žinoma apie institucijų egzistavimą ir veiklą, visų pirma – apie aukoms teikiamą pagalbą. Kai kuriose už lygybės klausimus atsakingose institucijose veikiantys pagalbos telefonai (ES, SE ir UK) ir informavimo kampanijos gali pagerinti jų prieinamumą. Komisijos nuomone, už lygybės klausimus atsakingos institucijos savo uždavinius gali vykdyti nepriklausomai tik tuomet, jei, tam tikra prasme, yra nepriklausoma jų struktūra bei nepriklausomi finansiniai ir žmogiškieji ištekliai. Šiuo aspektu padėtis valstybėse narėse yra labai skirtinga. Nors direktyvoje išdėstyti tik minimalūs reikalavimai už lygybės klausimus atsakingoms institucijoms, kai kurios valstybės narės jų nesilaikė. Laikui bėgant ir padarius pažeidimo procedūrų pažangą, šioje srityje problemų labai sumažėjo. Kita vertus, kai kurių valstybių narių už lygybės klausimus atsakingų institucijų kompetencija yra daug didesnė nei nustatyta direktyvoje – joms pavesta spręsti tokius uždavinius, kaip lygybės įgyvendinimo planų stebėsena (ES, FI ir SE), patarimų dėl palankių priemonių teikimas ir šių priemonių stebėsena, taip pat mokymas. Komisija priėmė sprendimą atlikti už lygybės klausimus atsakingų institucijų tyrimą, kuriame bus nuodugniai nagrinėjami jų nepriklausomybės, prieinamumo, žinomumo ir veiklos klausimai. 6. Socialinis dialogas, dialogas su nevyriausybinėmis organizacijomis, darbdavių vaidmuo Direktyva siekiama skatinti vienodą požiūrį, inter alia , į socialinį dialogą įtraukiant socialinius partnerius apskritai ir darbdavius visų pirma. Tokios priemonės kaip kolektyvinės sutartys ilgainiui gali padėti sukurti darbo aplinką be diskriminacijos. Kadangi naujojo 8b straipsnio 1 ir 2 dalyse yra nuoroda į nacionalines tradicijas ir praktiką išdėstytų įsipareigojimų atžvilgiu, praktinis socialinių partnerių įtraukimas labai priklauso nuo susijusios valstybės narės tradicijų ir nuo to, kaip joje išplėtotas socialinis dialogas ir derėjimasis dėl kolektyvinių sutarčių. Pavyzdžiui, UK nepriimta sudaryti kolektyvines sutartis, o socialinis dialogas yra skatinamas kitais būdais – lėšų skyrimu, moksliniais tyrimais ir konsultacijomis. Tačiau daugumoje valstybių narių socialinis dialogas apskritai ir derėjimasis dėl kolektyvinių sutarčių atskirai paėmus yra labai svarbūs. Kolektyvinės sutartys lyčių lygybės klausimais sudaromos AT, BE, DK, ES, FR, LT, LV, MT, NL, PT, SE ir SI, o kai kuriose iš šių šalių (AT, ES ir FR) jos yra privalomos. Kai kuriose valstybėse narėse (BG, CZ, EL, ES, LV, PL, PT, RO, SK ir SI) socialinis dialogas vyksta nacionaliniu lygiu, paprastai dalyvaujant trišaliams komitetams.. Ne kolektyvinių sutarčių, o kiti socialinio dialogo skatinimo būdai paprastai yra konsultacijos su socialiniais partneriais dėl teisės aktų ir politinių iniciatyvų. 2005 m. Europos socialiniai partneriai sudarė bendrąjį susitarimą dėl lyčių lygybės[7]. Remdamosi naujojo 8b straipsnio 3 dalimi, valstybės narės pagal nacionalinės teisės aktus, kolektyvines sutartis ir praktiką skatina darbdavius planingai ir sistemingai propaguoti vienodo požiūrio principą. Tai daroma, pavyzdžiui, skleidžiant informaciją bendrovėse (BE ir EE) arba priimant lygybės įgyvendinimo planus (ES, FI, NL ir SE – bendrovėse, kuriose dirba tam tikras darbuotojų skaičius). Iš dalies pakeistoje direktyvoje (8c straipsnis) taip pat pripažįstamas dialogo su nevyriausybinėmis organizacijomis vaidmuo. Pagrindiniai būdai, kaip įtraukti pilietinės visuomenės organizacijas – steigti patariamąsias institucijas (BG, CZ, EL, ES, PT ir UK), konsultuotis su jomis dėl politikos ir teisės aktų iniciatyvų, teikti finansinę paramą (BE, CZ, DE, EE, ES, FI, SE, SK ir UK, pastarojoje – visų pirma siekiant padėti aukoms), organizuoti bendras konferencijas ir seminarus, įtraukti NVO į nacionalinių ir tarptautinių institucijų dokumentų projektų rengimo procesą arba NVO narius įtraukti į delegacijas, dalyvaujančias Jungtinių Tautų konferencijose (SE). Kai kuriose valstybėse narėse (AT, BG, EL ir PL) pabrėžta „Europos lygių galimybių visiems metų“ (2007 m.) svarba užmezgant bendradarbiavimą su NVO ir įtraukiant jas į pagal šią iniciatyvą vykdytus projektus. CZ, LT ir PL pabrėžė, koks svarbus buvo NVO vaidmuo vykdant struktūrinių fondų finansuojamus projektus. 7. Išvados Atsižvelgiant į esminius teisės aktų pakeitimus, kuriuos turėjo padaryti kai kurios valstybės narės, ir į didelę daugelio valstybių narių padarytą pažangą įgyvendinant nuostatas, Direktyvos 2002/73/EB perkėlimą į nacionalinę teisę galima laikyti patenkinamu. Tačiau kai kurios valstybės narės vis dar turi dėti pastangas, kad direktyva būtų perkelta visiškai ir teisingai. Direktyva yra labai svarbus ES lyčių lygybės srities teisės aktų raidos etapas, nes ja buvo modernizuotos vienodo požiūrio į vyrus ir moteris taisyklės įsidarbinimo ir juo susijusiose srityse. Tačiau kadangi nelygybė ir diskriminacija toliau egzistuoja, svarbu, kad EB ir nacionaliniai teisės aktai lyčių lygybės srityje būtų kruopščiai įgyvendinami ir vykdomi. Už lygybės klausimus atsakingos institucijos, kurios ne tik stebi pokyčius nacionaliniu lygiu ir padeda diskriminaciją patyrusioms aukoms, bet vykdydamos įvairią veiklą ilgainiui prisideda ir prie tolesnio lygybės puoselėjimo, atlieka labai svarbų vaidmenį. Įtraukti į veiklą visus veikėjus (valstybės institucijas, socialinius partnerius, NVO, už lygybės klausimus atsakingas institucijas ir visuomenę apskritai) yra labai svarbu, jeigu siekiama didinti informuotumą ir efektyviai naudotis direktyvoje numatytomis diskriminacijos šalinimo priemonėmis. [1] OL L 269, 2002 10 5, p. 15. [2] 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo, OL L 204, 2006 7 26, p. 23. [3] Tolesnėse šios ataskaitos dalyse visos nuostatos, į kurias daromos nuorodos, yra iš dalies pakeistos Direktyvos 76/207/EEB, o ne ją iš dalies keičiančios Direktyvos 2002/73/EB nuostatos. [4] Visų pirma žr. 2009 m. sausio 15 d. Rezoliuciją dėl Direktyvos 2002/73/EB perkėlimo ir taikymo, 2008/2039(INI). [5] 2008 m. liepos 17 d. sprendimas byloje C-543/07, Komisija prieš Belgiją . C-340/07, Komisija prieš Liuksemburgą , [2008] ECR I-43. [6] Žr. 2000 m. birželio 20 d. Tarybos direktyvą 2000/43/EB, įgyvendinančią vienodo požiūrio principą asmenims nepaisant jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, 2000 7 19, p. 22), ir 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvą 2000/78/EB, nustatančią vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, 2000 12 2, p. 16). [7] Žr. http://www.etuc.org/IMG/pdf/framework_of_actions_gender_equality_010305-2.pdf.