KOMISIJOS PRANEŠIMAS

Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 34–36 straipsnių taikymo vadovas

(Tekstas svarbus EEE)

(2021/C 100/03)

PRATARMĖ

2020 m. kovo mėn. patvirtintame Ilgalaikiame geresnio bendrosios rinkos taisyklių įgyvendinimo ir vykdymo užtikrinimo veiksmų plane (toliau – Vykdymo užtikrinimo veiksmų planas) (1) pagrindinis dėmesys skiriamas bendrajai rinkai ir jos veikimo užtikrinimui. Siekiant pagerinti reikalavimų laikymąsi ir išvengti rinkos segmentacijos, Vykdymo užtikrinimo veiksmų plano 1 veiksme numatyta, kad Komisija nacionalinėms valdžios institucijoms ir suinteresuotiesiems subjektams pateiks konkretesnių gairių. Jame taip pat numatyta atnaujinti SESV 34–36 straipsnių taikymo gaires.

Taigi, atsižvelgdama į tai, Komisija atnaujino šias gaires. Šiuo dokumentu siekiama palengvinti ES teisės aktų dėl laisvo prekių judėjimo taikymą, sustiprinti vykdymo užtikrinimą ir prisidėti prie naudos, kurią prekių vidaus rinka gali suteikti ES įmonėms ir vartotojams. Juo siekiama padėti geriau suprasti Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 34–36 straipsnių taikymą, atsižvelgiant į aktualiausią Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (ESTT) jurisprudenciją šioje srityje. Juo taip pat siekiama sustiprinti nuoseklų laisvo prekių judėjimo principo taikymą visoje vidaus rinkoje, padedant šalinti likusias kliūtis ir užkertant kelią naujoms kliūtims.

Šis vadovas pagrįstas ankstesne 2009 m. laida (2) ir į jį įtraukta aktualiausia pastarųjų vienuolikos metų ESTT jurisprudencija, siekiant, kad jame būtų pateikta išsami ir naujausia SESV 34–36 straipsnių taikymo apžvalga. Tačiau, nors jame apibendrinama atitinkama teismo praktika ir pateikiamos papildomos pastabos, jis negali būti laikomas išsamiu. Šis vadovas neturi juridinės galios.

Šiame vadove minimus ES teisės aktus ir sprendimus galima rasti interneto portale Eurlex (3), o Teismo sprendimai taip pat skelbiami ESTT interneto puslapyje (4).

TURINYS

1. LAISVO PREKIŲ JUDĖJIMO VAIDMUO IR REIKŠMĖ VIDAUS RINKOJE 41

2. SUTARTIES NUOSTATOS 41

3. SESV 34 STRAIPSNIO TAIKYMO SRITIS 42

3.1. Bendrosios sąlygos 42

3.1.1. Nesuderinta sritis 42

3.1.2. Kas yra „prekės“ 42

3.1.3. Kam taikomi SESV 34–36 straipsniai 43

3.1.4. Aktyvios ir pasyvios priemonės 44

3.2. Teritorinė taikymo sritis 45

3.3. Tarpvalstybinė prekyba 45

3.4. Apribojimų rūšys pagal SESV 34 straipsnį 46

3.4.1. Kiekybiniai apribojimai 46

3.4.2. Lygiaverčio poveikio priemonės 46

3.4.2.1. Naudojimo apribojimai 47

3.4.2.2. Diskriminacinės prekybos sąlygos 48

3.5. Abipusio pripažinimo principas 49

4. PRIEMONIŲ RŪŠYS 51

4.1. Su importu susijusios nacionalinės nuostatos (importo leidimai, tikrinimai ir kontrolė) 51

4.2. Įpareigojimai paskirti atstovą arba įrengti sandėlius importuojančioje valstybėje narėje 51

4.3. Draudimas šalyje prekiauti konkrečiais produktais arba medžiagomis 52

4.4. Kainų priemonės 53

4.5. Leidimų išdavimo procedūros 55

4.5.1. Tipo patvirtinimas 55

4.5.2. Lengvųjų automobilių registravimas 56

4.6. Reklamos apribojimai 56

4.7. Techniniai reglamentai dėl prekių pateikimo (svorio, sudėties, pateikimo, ženklinimo, formos, dydžio ar pakuotės) reikalavimų 57

4.8. Kilmės nuorodos, kokybės ženklai ir raginimas pirkti nacionalinius produktus 58

4.9. Nuotolinės prekybos (prekybos internetu, paštu ir kt.) apribojimai 59

4.10. Užstato sistemos reikalavimai 59

4.11. Kompensavimas ir lygiagretus importas 60

4.12. Įpareigojimas vartoti valstybinę kalbą 62

4.13. Asmeniniam naudojimui skirtų prekių importo apribojimai 62

5. ŽEMĖS ŪKIO PRODUKTAI 63

6. EKSPORTO APRIBOJIMAI (SESV 35 STRAIPSNIS) 64

6.1. Eksporto apibrėžtis 64

6.2. Kiekybiniai apribojimai ir lygiavertį poveikį turinčios priemonės 64

7. PREKYBOS APRIBOJIMŲ PATEISINIMAS 66

7.1. SESV 36 straipsnis 66

7.1.1. Visuomenės dorovė, viešoji tvarka ir visuomenės saugumas 67

7.1.2. Žmonių, gyvūnų ir augalų sveikatos bei gyvybės apsauga (atsargumo principas) 68

7.1.3. Meninę, istorinę ar archeologinę vertę turinčio nacionalinio turto apsauga 69

7.1.4. Pramoninės ir komercinės nuosavybės apsauga 69

7.2. Privalomi reikalavimai 71

7.2.1. Aplinkos apsauga 72

7.2.2. Vartotojų apsauga 73

7.2.3. Kiti privalomi reikalavimai 73

7.3. Proporcingumo vertinimas 74

7.4. Įrodinėjimo pareiga 76

8. RYŠYS SU KITOMIS LAISVĖMIS IR SUTARTIES STRAIPSNIAIS, SUSIJUSIAIS SU LAISVU PREKIŲ JUDĖJIMU 76

8.1. Pagrindinės laisvės 76

8.1.1. SESV 45 straipsnis. Laisvas darbuotojų judėjimas 76

8.1.2. SESV 49 ir 56 straipsniai. Įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas 77

8.1.3. SESV 63 ir tolesni straipsniai. Laisvas kapitalo ir mokėjimų judėjimas 79

8.2. Kiti susiję Sutarties straipsniai 79

8.2.1. SESV 18 straipsnis. Nediskriminavimas dėl pilietybės 79

8.2.2. SESV 28 ir 30 straipsniai. Muitų sąjunga 80

8.2.3. SESV 37 straipsnis. Valstybinės monopolijos 80

8.2.4. SESV 107 straipsnis. Valstybės pagalba 82

8.2.5. SESV 110 straipsnis. Mokesčių nuostatos 83

8.2.6. SESV 351 straipsnis 84

9. SESV 34 IR 35 STRAIPSNIŲ ĮGYVENDINIMO UŽTIKRINIMAS 84

9.1. Tiesioginis poveikis – privataus įgyvendinimo užtikrinimas 84

9.2. SOLVIT 84

9.3. Pažeidimų nagrinėjimas pagal SESV 258 ir 260 straipsnius 85

9.3.1. Pažeidimo nagrinėjimo procedūra 85

9.3.2. Skundai 85

10. SUSIJĘ ANTRINĖS TEISĖS AKTAI 86

10.1. 2015 m. rugsėjo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/1535, kuria nustatoma informacijos apie techninius reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarka 86

10.2. Reglamentas (ES) 2019/515 – „Abipusio pripažinimo“ reglamentas 87

10.3. Reglamentas (EB) Nr. 2679/98 – „Braškių“ reglamentas 87

1. LAISVO PREKIU JUDEJIMO VAIDMUO IR REIKSME VIDAUS RINKOJE

Vidaus rinka yra vienas didžiausių ES laimėjimų. Ji yra vienas esminių Europos projekto elementų. Pastaraisiais dešimtmečiais vidaus rinka skatino ekonomikos augimą ir davė konkrečios naudos Europos vartotojams ir įmonėms. Gerai veikianti bendroji rinka tampa dar svarbesnė sanitarinių krizių, pavyzdžiui, COVID-19 pandemijos, metu. Ji suteikia galimybę laisvai judėti produktams, užtikrinti jų prieinamumą ir kad tie produktai visoje ES pasiektų tuos, kuriems jų labiausiai reikia.

Bendrosios rinkos vientisumas taip pat yra būtina priemonė, skatinanti kolektyvinį visų valstybių narių ekonomikos atsigavimą. Šiuo atžvilgiu vidaus rinka ne tik sudaro palankesnes sąlygas ES piliečiams naudotis didesniu produktų pasirinkimu, bet ir suteikia ES ekonominės veiklos vykdytojams didelę vidaus rinką, skatina prekybą bei konkurenciją ir didina veiksmingumą.

Dabartinė vidaus rinka leidžia lengvai pirkti ir parduoti produktus 27 ES valstybėse narėse, kuriose iš viso gyvena daugiau kaip 450 mln. žmonių, o vartotojai turi platų produktų pasirinkimą. Be to, laisvas prekių judėjimas yra naudingas verslui, nes apie 75 proc. ES vidaus prekybos sudaro prekyba prekėmis. Vienoje bendroje Europos rinkoje sukurta atvira, įvairi ir konkurencinga aplinka, kurioje ES įmonės gali gerai įsitvirtinti. Ši stiprybė skatina ES ekonomikos augimą, padeda kurti darbo vietas ir suteikia Europos įmonėms reikiamų išteklių, kad jos galėtų sėkmingai veikti pasaulinėje rinkoje. Todėl tinkamai veikianti prekių vidaus rinka yra būtina ES klestėjimo pasaulinėje ekonomikoje sąlyga – tiek dabar, tiek ateityje (5).

Teisiniu požiūriu laisvo prekių judėjimo principas buvo labai svarbus elementas, kuriuo iki šiol buvo remiamasi kuriant ir plėtojant vidaus rinką. SESV 34–36 straipsniuose nustatyta šio principo taikymo sritis bei turinys ir uždrausta nepagrįstai varžyti ES vidaus prekybą. Tačiau jie taikomi tik nesuderintose srityse.

Derinamieji teisės aktai – tai ES reglamentai ir direktyvos, kuriais siekiama sukurti bendras taisykles, taikytinas visose valstybėse narėse. Reglamentai yra tiesiogiai taikomi privalomi aktai, kurie turi būti taikomi visi visoje ES, o direktyvos yra teisės aktai, kuriais tik nustatomas tikslas, kurį turi pasiekti visos valstybės narės. Suderintuose teisės aktuose buvo patikslinta vidaus rinkos reikšmė daugelyje sričių ir taip konkrečiai apibrėžtas laisvo prekių judėjimo principas konkretiems produktams. Tačiau pagrindinė šių Sutarties principų paskirtis nepasikeitė – jie tebėra svarbus vidaus rinkos ramstis ir apsaugos priemonė.

Laisvas prekių judėjimas šiuo metu apima daugybę politikos krypčių ir sklandžiai veikia atsakingoje vidaus rinkoje, kurioje vartotojai gali lengvai gauti aukštos kokybės produktų ir kartu užtikrinama kitų visuomenės interesų aukšto lygio apsauga.

2. SUTARTIES NUOSTATOS

Pagrindinės Sutarties nuostatos, kuriomis reglamentuojamas laisvas prekių judėjimas:

— SESV 34 straipsnis, taikomas ES vidaus importui, kuriuo uždraudžiami „kiekybiniai apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės“ valstybių narių tarpusavio prekyboje. Jame teigiama: „Tarp valstybių narių uždraudžiami kiekybiniai importo apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės“;

— SESV 35 straipsnis, taikomas eksportui iš vienos valstybės narės į kitą, kuriuo taip pat uždraudžiami „kiekybiniai apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės“. Jame teigiama: „Tarp valstybių narių uždraudžiami kiekybiniai eksporto apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės“;

— SESV 36 straipsnis, kuriame pateiktos nuo SESV 34 ir 35 straipsniuose nustatytų vidaus rinkos laisvių leidžiančios nukrypti nuostatos, grindžiamos konkrečiais pagrindais. Jame teigiama: „34 ir 35 straipsnių nuostatos nekliudo taikyti prekių importo, eksporto ar tranzito draudimų arba apribojimų, jei jie yra pateisinami visuomenės dorovės, viešosios tvarkos arba visuomenės saugumo, žmonių, gyvūnų ar augalų sveikatos bei gyvybės apsaugos, nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos vertybių apsaugos bei pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos sumetimais. Tačiau tokie draudimai arba apribojimai neturi tapti savavališka diskriminacijos priemone ar užslėptu valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimu.“

Sutarties skyriuje dėl kiekybinių apribojimų tarp valstybių narių uždraudimo (taip pat SESV 37 straipsnyje) nustatytos komercinio pobūdžio valstybės monopolijų pertvarkymo taisyklės. Jo vaidmuo ir ryšys su SESV 34–36 straipsniais trumpai aptartas šio vadovo 6 skyriuje, kuriame taip pat aptariami kiti Sutarties straipsniai.

3. SESV 34 STRAIPSNIO TAIKYMO SRITIS

3.1. Bendrosios sąlygos

3.1.1. Nesuderinta sritis

SESV 34–36 straipsniuose nustatyti laisvo prekių judėjimo principo pagrindai, tačiau šie straipsniai nėra vienintelė teisinė priemonė, skirta vertinti, ar nacionalinės priemonės atitinka vidaus rinkos taisykles. Šie Sutarties straipsniai taikomi, kai tam tikram produktui netaikomi derinamieji teisės aktai arba jis tik iš dalies reglamentuojamas ES derinamaisiais teisės aktais. Taip būtų ypač tada, kai tam tikro produkto techninės specifikacijos arba pardavimo sąlygos suderintos ES priimtomis direktyvomis ar reglamentais. Todėl taikoma pagrindinė taisyklė, kad tais atvejais, kai klausimas buvo išsamiai suderintas ES lygmeniu, bet kokia su juo susijusi nacionalinė priemonė turi būti vertinama atsižvelgiant į šios derinimo priemonės nuostatas, o ne į pirminę teisę (6). Tačiau tais atvejais, kai antrinės teisės aktai, kuriais siekiama pašalinti vidaus rinkos kliūtis, neteisingai perkeliami į nacionalinę teisę, asmenys, kurie nukentėjo dėl tokio neteisingo perkėlimo, gali remtis Sutarties nuostatomis dėl laisvo prekių judėjimo, kad patrauktų savo valstybę narę atsakomybėn už ES teisės pažeidimą (7).

Taigi, kai galioja antrinės teisės aktai, bet kokia aptariama nacionalinė priemonė turi būti vertinama pagal suderintas nuostatas (8). Taip yra todėl, kad derinamuosius teisės aktus galima laikyti pagrindžiančiais laisvo prekių judėjimo principą: juose nustatytos su konkrečiais produktais susijusios tikrosios teisės ir pareigos, kurių reikia laikytis.

Tai matyti iš Sprendimo Ragn-Sells, C-292/12, susijusio su tam tikrais sutarties dokumentais, kuriuos savivaldybė parengė vykdydama konkursą dėl jos teritorijoje susidariusių atliekų surinkimo ir išvežimo paslaugų koncesijos suteikimo. Teismas nurodė, kad kadangi Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1013/2006 dėl atliekų vežimo (9) siekiama nustatyti suderintas procedūras, pagal kurias atliekų judėjimas gali būti ribojamas siekiant užtikrinti aplinkos apsaugą, nebūtina nagrinėti, ar nacionalinė priemonė atitinka SESV 34–36 straipsnius (10). ES teisės aktų leidėjas jau kelis dešimtmečius atkakliai stengiasi sukurti suderintų taisyklių sistemą, tačiau Sutarties nuostatos, kuriomis reglamentuojamas laisvas prekių judėjimas, iki šiol nepaseno, o jų taikymo sritis tebėra itin plati. Neretai pasitaiko, kad tam tikrų sričių taisyklės tebėra nesuderintos arba dera tik iš dalies. Kiekvienu atveju, kai nėra derinamųjų teisės aktų arba jie nėra išsamūs, galima remtis SESV 34–36 straipsniais. Taigi šie Sutarties straipsniai yra tarsi apsaugos priemonė, užtikrinanti, kad būtų galima patikrinti bet kokios vidaus rinkoje kliūties prekybai derėjimą su ES teise.

3.1.2. Kas yra „prekės“

SESV 34 ir 35 straipsniai taikomi bet kokiam prekių ir produktų importui bei eksportui. Sutarties straipsniai gali būti taikomi visoms prekėms, turinčioms ekonominę vertę: „prekėmis pagal Sutartį laikomi produktai, kuriuos galima įvertinti pinigais ir kurie patys gali būti komercinių sandorių objektas“ (11).

Teisingumo Teismo jurisprudencijoje buvo patikslinta konkrečių produktų apibrėžtis. Pavyzdžiui, meno kūriniai turi būti laikomi prekėmis (12). Išimtos iš apyvartos monetos taip pat yra prekės, kaip ir banknotai bei pareikštiniai čekiai (13), tačiau natūrinės dovanos nėra prekės (14). Atliekas reikia laikyti prekėmis, neatsižvelgiant į galimybę jas perdirbti ar panaudoti dar kartą (15). Elektros energija (16) ir gamtinės dujos (17) taip pat yra prekės, lygiai kaip žmonių kraujas, kraujo plazma ir iš jos gaunami vaistiniai preparatai (18).

Tačiau teisiškai svarbu skirti prekes nuo paslaugų pagal Sutartyje nustatytas laisves (19). Pavyzdžiui, nors žuvys neabejotinai yra prekės, žvejybos teisėms ir mėgėjiškos žūklės leidimams nebūtinai taikomas laisvo prekių judėjimo principas. Jie laikomi „teikiama paslauga“ ir jiems taikomos Sutarties nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas (20). Jeigu valstybės priemonė daro poveikį ir laisvei teikti paslaugas, ir laisvam prekių judėjimui, Teismas gali nagrinėti priemonę abiejų laisvių atžvilgiu. Pavyzdžiui, byloje Austrija prieš Vokietiją, C-591/17, dėl infrastruktūros naudojimo rinkliavos ir Vokietijoje registruotų transporto priemonių savininkams taikomo variklinių transporto priemonių mokesčio sumažinimo Teismas šį klausimą sprendė atsižvelgdamas į SESV 34 straipsnį ir laisvę teikti paslaugas pagal SESV 56 straipsnį. Toliau Teismas bylą svarstė atsižvelgdamas į nediskriminavimo principus, įtvirtintus SESV 18 straipsnyje, ir pagal SESV 92 straipsnį, kuriuo draudžiama bet kokia diskriminacija transporto srityje (21).

3.1.3. Kam taikomi SESV 34–36 straipsniai

SESV 34–36 straipsniai taikomi valstybių narių nustatytoms priemonėms. Jų nuostatos buvo aiškinamos plačiai, kad jos privalomos ne tik nacionalinėms institucijoms, bet ir visoms kitoms šalies valdžios institucijoms, įskaitant vietos ir regiono savivaldos institucijas (22), taip pat valstybės narės teisminėms ar administracinėms institucijoms (23). Taigi šie straipsniai akivaizdžiai taikomi visų organizacijų, kurios pagal viešąją teisę buvo įsteigtos kaip „viešosios įstaigos“, nustatytoms priemonėms. Be to, SESV 34–36 straipsniai gali būti taikomi priemonėms, kurių imasi nevalstybiniai subjektai arba kitos pagal privatinę teisę įsisteigusios organizacijos, jeigu jie vykdo tam tikras valstybės funkcijas arba jų veikla kitaip gali būti priskirta valstybei. Iš tiesų priemonėms, kurių imasi profesinė organizacija, kuriai nacionalinės teisės aktais suteikti reguliavimo ir drausminiai įgaliojimai, susiję su jos atstovaujama profesija, gali būti taikomas SESV 34 straipsnis (24).

Tas pats pasakytina apie pagal privatinę teisę, tačiau įstatymu įsteigtų organizacijų, daugiausia finansuojamų Vyriausybės lėšomis ar tam tikro sektoriaus įmonių privalomais įnašais, ir (arba) kurių narius skiria arba prižiūri valstybės institucijos, veiklą, kurią atitinkamai galima priskirti valstybei (25). Sprendime byloje Fra.bo Teismas nustatė, kad SESV 34 straipsnis taikomas horizontaliai pagal privatinę teisę įsteigtai sertifikavimo įstaigai. Nacionalinės valdžios institucijos laikėsi nuomonės, kad šios įstaigos sertifikuoti produktai atitinka nacionalinę teisę. Ir dėl šios de facto įgytos kompetencijos sertifikavimo įstaiga turėjo įgaliojimus reguliuoti gaminių, šiuo atveju – varinių jungčių, patekimą į Vokietijos rinką (26). Teismas pripažino, kad valstybės pareigūno vieši pareiškimai, net ir neturintys teisinės galios, gali būti laikomi valstybės narės pareiškimais, varžančiais laisvą prekių judėjimą. Konkrečiai, tokie atvejai pasitaiko, kai asmenys, kuriems skirti šie pareiškimai, gali pagrįstai manyti, jog tai yra oficiali institucijos, kuriai atstovauja pareigūnas, pozicija (27).

Nors sąvoka „valstybė narė“ apibrėžiama plačiai, ji paprastai neapima „visiškai“ privačių priemonių, t. y. privačių asmenų ar bendrovių taikomų priemonių, nes jos nepriklauso valstybei. Tačiau byloje Komisija prieš Prancūziją, C-265/95, Teismas nusprendė, kad Prancūzija pažeidė SESV 34 straipsnį, taikomą kartu su SESV 4 straipsnio 3 dalimi, nes nesiėmė visų būtinų ir proporcingų priemonių, kad užkirstų kelią privačių asmenų, šiuo atveju – Prancūzijos ūkininkų, kurie sabotavo importuotas žemės ūkio prekes, veiksmams (28). Nors apribojimas atsirado dėl fizinių asmenų veiksmų, nustatyta, kad valstybė narė pažeidė ES teisę dėl to, kad nesiėmė pakankamų priemonių laisvam šių prekių judėjimui apsaugoti.

Galiausiai SESV 34 straipsnis taip pat taikomas priemonėms, kurių imasi ES institucijos. Nepaisant to, ES teisės aktų leidėjui reikėtų palikti plačią diskreciją teisminės priežiūros atžvilgiu. Todėl ES institucijos priimtos priemonės teisėtumas gali būti ginčijamas tik jei ši priemonė yra akivaizdžiai netinkama kompetentingos institucijos tikslui pasiekti (29).

3.1.4. Aktyvios ir pasyvios priemonės

SESV 34 straipsnio taikymas nacionalinėms priemonėms, kuriomis kliudoma tarpvalstybinei prekybai, dažnai apibūdinamas kaip gynybos teisė ir tokiais atvejais būtinai suponuojama valstybės veikla. Todėl priemonės, patenkančios į SESV 34 straipsnio taikymo sritį, visų pirma yra privalomos valstybių narių teisės aktų nuostatos. Tačiau neprivalomomis priemonėmis taip pat įmanoma pažeisti SESV 34 straipsnį (30). Net administracinė praktika, jei ji yra gana pastovi ir bendra, gali būti laisvo prekių judėjimo kliūtis (31).

Administracinės praktikos, kurią Teisingumo Teismas laiko lygiaverčio poveikio priemonėmis, pavyzdžiai: sistemingas atsisakymas suteikti tipo patvirtinimą pašto siuntų frankavimo mašinoms, kuris dėl savo pobūdžio buvo protekcionistinis ir diskriminacinis (32); sistemingas prekių priskyrimas vaistams pagal paskirtį ir, neturint rinkodaros leidimo, vaistažolinių prekių, kurios teisėtai gaminamos ar parduodamos kitose valstybėse narėse kaip maisto papildai ar dietiniai produktai, pašalinimas iš rinkos (33); automatinis vitaminų preparatų, kurie teisėtai gaminami ar parduodami kitose valstybėse narėse kaip maisto papildai, priskyrimas vaistams, kai jų sudėtyje vitaminų yra tris kartus daugiau (34); reikalavimas, kad maistingomis medžiagomis papildytais maisto produktais, kurie teisėtai gaminami ar parduodami kitose valstybėse narėse, Danijoje būtų galima prekiauti tik įrodžius, kad toks papildymas maistingomis medžiagomis atitinka Danijos gyventojų poreikius (35).

Atsižvelgdamas į valstybių narių pareigas pagal SESV 4 straipsnio 3 dalį, pagal kurią jos privalo imtis visų reikiamų priemonių, kad užtikrintų Sutarties įsipareigojimų vykdymą ir ES teisės effet utile, Teismas nustatė, kad SESV 34 straipsniu draudžiami ne tik valstybės veiksmai, kuriais padaromas pažeidimas, bet ir neveikimas. Taip gali atsitikti, kai valstybė narė nesiima reikiamų priemonių, kad pašalintų laisvo prekių judėjimo kliūtis, o konkreti kliūtis gali būti atsiradusi net dėl privačių asmenų veiksmų. Byloje C-265/95 buvo nuspręsta, jog Prancūzija yra atsakinga už savo ūkininkų veiksmus, – ūkininkai, siekdami apriboti žemės ūkio prekių importą iš kaimyninių valstybių narių, sulaikydavo šias prekes vežančius sunkvežimius ar sunaikindavo jų krovinį. Buvo nuspręsta, kad nacionalinės valdžios institucijos, nesikišdamos į šiuos veiksmus, pažeidžia SESV 34 straipsnį, nes valstybės narės privalo užtikrinti laisvą produktų judėjimą savo teritorijoje ir imtis būtinų bei tinkamų priemonių, kad užkirstų kelią bet kokiems privačių asmenų veiksmams, galintiems apriboti laisvą prekių judėjimą (36).

Be to, pagal SESV 34 straipsnį gali atsirasti pareiga, kad veiksmai duotų rezultatų. Ši pareiga neįvykdoma tada, kai valstybė narė nepasiekia savo tikslų, nes nesiima reikiamų veiksmų arba jos veiksmų nepakanka. Pavyzdžiui, byloje C-309/02 Teismas prejudiciniame sprendime nustatė, kad Vokietijos taisyklės prieštarauja SESV 34 straipsniui, nes neužtikrina, kad privačios šalys galėtų veiksmingai dalyvauti Vokietijos gėrimų vienkartinių pakuočių privalomo grąžinimo sistemoje (37).

3.2. Teritorinė taikymo sritis

SESV 34–36 straipsnių nuostatų privalo laikytis visos ES valstybės narės. Be to, Sutarties nuostatos gali būti taikomos Europos teritorijoms, už kurių išorės santykius yra atsakinga kuri nors valstybė narė, taip pat nuo kurios nors valstybės narės priklausomoms arba kitaip su ja susijusioms užjūrio teritorijoms (38).

Išsamus teritorijų, kurioms taikomas SESV 34 straipsnis, sąrašas pateiktas šio vadovo priede.

ELPA šalių, kurios yra EEE susitarimo šalys, ir Turkijos prekyba prekėmis su ES valstybėmis narėmis reglamentuojama ne SESV, o konkrečių susitarimų nuostatomis. Todėl EEE susitarimo 8 straipsnio 3 dalyje nurodytų Islandijos, Lichtenšteino ir Norvegijos kilmės produktų judėjimas ES yra laisvas pagal EEE susitarimo 11 straipsnį. Turkijos kilmės pramoninių produktų judėjimas ES yra laisvas pagal ES ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/95 dėl galutinio Muitų sąjungos etapo įgyvendinimo (39) 5–7 straipsnius.

3.3. Tarpvalstybinė prekyba

SESV 34 straipsnis taikomas tik kliūtims prekybai tarp valstybių narių. Todėl pagal šią nuostatą gali būti nagrinėjami tik tie atvejai, kurie apima tarpvalstybinę prekybą. SESV 34–36 straipsniai netaikomi vien tik nacionalinėms priemonėms, kurios taikomos tik šalyje pagamintoms prekėms. Kad priemonė atitiktų reikalavimą dėl tarpvalstybinės prekybos, pakanka sąlygos, kad ji gali netiesiogiai arba potencialiai kliudyti ES vidaus prekybai (40).

Teoriškai reikalaujamas tarpvalstybinis Sutarties nuostatų elementas neužkerta kelio valstybėms narėms savo vidaus produktams taikyti mažiau palankų režimą negu importuojamiems produktams („atvirkštinė diskriminacija“), nors praktiškai tai mažai tikėtina. Nors SESV 34 straipsnis taikomas, kai valstybės narės vidaus produktas yra reimportuojamas arba iš jos išvežamas ir vėl į ją importuojamas (41), jis netaikomas, kai vienintelis tokio grįžtamojo importo tikslas yra apeiti nacionalines taisykles (42).

Reikalavimas, kad būtų tarpvalstybinė prekyba, gali būti tenkinamas ir tada, jei produktas tik vežamas tranzitu per valstybę narę. Šiuo atžvilgiu SESV 36 straipsnyje aiškiai nurodyti „tranzitu gabenamų prekių“ apribojimai, kuriems taikomos SESV 34 ir 35 straipsnių nuostatos.

Laisvo prekių judėjimo principas taikomas valstybių narių ir trečiųjų šalių kilmės produktams, esantiems laisvoje apyvartoje valstybėse narėse. SESV 29 straipsnyje nustatyta, kad iš trečiųjų šalių įvežami produktai laikomi esančiais laisvoje apyvartoje valstybėje narėje, jeigu buvo atlikti importo formalumai ir surinkti atitinkami muitai. Byloje Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C-30/01, Teismas patvirtino, kad pagal SESV 29 straipsnio 2 dalį priemonės, kurių imamasi Sąjungos vidaus prekybos tikslais, vienodai taikomos produktams, kurių kilmės šalis yra valstybės narės, ir tiems, kurie kilę iš trečiųjų šalių (43).

Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nacionalinei priemonei SESV 34–35 straipsniuose nustatyti draudimai taikomi net tada, kai dėl šios priemonės atsiradusi kliūtis yra maža ir susijusius produktus įmanoma parduoti kitais būdais (44). Net jei priemonės ekonominė reikšmė yra palyginti nedidelė, ji taikoma labai nedidelėje geografinėje šalies teritorijoje (45) arba turi poveikį tik nedideliam importo ir (arba) eksporto operacijų ar ekonominės veiklos vykdytojų skaičiui, ji gali būti laikoma lygiaverčio poveikio draudžiama priemone.

Tačiau valstybės priemonės, kurios yra pernelyg neaiškios ir netiesioginės, kad turėtų ribojamąjį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, gali būti atskirtos nuo pirmiau nurodytų priemonių (46). Pavyzdžiui, byloje C-297/05 Teismas nusprendė, kad Nyderlandų administracinis formalumas, susijęs su į šalį importuojamų transporto priemonių identifikavimu prieš jų registraciją, „negali turėti jokio atgrasančio poveikio transporto priemonės importui į šią valstybę narę arba šį importą padaryti mažiau patrauklų“ (47). Taigi šiai priemonei SESV 34 straipsnis netaikytas.

3.4. Apribojimų rūšys pagal SESV 34 straipsnį

3.4.1. Kiekybiniai apribojimai

Kiekybiniais apribojimais vadinamos priemonės, kurių poveikis yra visiškas arba dalinis importo ar tranzitu gabenamų prekių suvaržymas (48). Tokios priemonės, pavyzdžiui, gali būti tiesioginis importo draudimas arba kvotų sistema (49). Kitaip tariant, kiekybiniai apribojimai taikomi, kai pasiekiama tam tikra importuojamo arba eksportuojamo kiekio riba. Tačiau SESV 34 straipsnis taikomas tik netarifinėms kvotoms, nes tarifinėms kvotoms taikomas SESV 30 straipsnis, kuriuo draudžiami importo ir eksporto muitai ir lygiaverčio poveikio mokesčiai.

Kiekybinis apribojimas gali būti pagrįstas teisės aktų nuostatomis arba taikomas tik kaip administracinė praktika. Todėl SESV 34 straipsnis taikomas net ir toms kvotų sistemoms, kurios yra pusiau arba visiškai užslėptos.

3.4.2. Lygiaverčio poveikio priemonės

Sąvoka „lygiaverčio poveikio priemonė“ apima kur kas daugiau nei vien kiekybinį apribojimą. Nors nelengva nustatyti tikslią ribą tarp kiekybinių apribojimų ir lygiaverčio poveikio priemonių, tai neturi didelės praktinės reikšmės, nes kiekybiniams apribojimams ir lygiaverčio poveikio priemonėms taisyklės paprastai taikomos vienodai.

Byloje Dassonville Teisingumo Teismas paaiškino lygiaverčio poveikio priemonių reikšmę ir taikymo sritį (50):

„Bet kokios valstybių narių nustatytos prekybos taisyklės, galinčios tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai kliudyti Bendrijos vidaus prekybai, laikytinos kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis.“

Ši apibrėžtis su nedideliais pakeitimais buvo patvirtinta teismo praktikos. Sąvoka „prekybos taisyklės“ šiuo metu paprastai nebevartojama, nes sprendimo Dassonville formulė iš tiesų apima ne tik prekybos taisykles, bet ir, pavyzdžiui, techninius reglamentus ir net neprivalomus aktus.

Byloje Dassonville Teismas pabrėžė, kad svarbiausias elementas, pagal kurį sprendžiama, ar nacionalinei priemonei taikytinas SESV 34 straipsnis, yra jos poveikis (…tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai kliudyti…) (51). Todėl diskriminuojantis priemonės aspektas nebėra lemiamas sprendžiant, ar priemonei reikia taikyti SESV 34 straipsnį.

Teismo precedentinis sprendimas byloje Cassis de Dijon (52) patvirtino šį teiginį. Teismas, pripažindamas, kad valstybių narių nacionalinių taisyklių skirtumai gali varžyti prekybą prekėmis, patvirtino, jog SESV 34 straipsnis galėtų būti taikomas ir toms nacionalinėms priemonėms, kurios vienodai taikomos šalyje pagamintoms ir importuojamoms prekėms. Šiuo atveju valstybės narės galėtų nukrypti nuo šio straipsnio, remdamosi ne tik SESV 36 straipsniu, bet ir privalomais reikalavimais (pastarąja sąvoka pirmą kartą buvo pasiremta šiame Teismo sprendime).

Apibendrinant galima daryti išvadą, kad SESV 34 straipsnis taikomas nacionalinėms priemonėms, kuriomis diskriminuojamos importuojamos prekės (vadinamosioms tiesiogiai taikytinoms priemonėms), ir nacionalinėms priemonėms, kurios teisiškai atrodo turinčios vienodą poveikį vidaus ir importuojamoms prekėms, tačiau iš tiesų labiau varžo importą (vadinamosioms netiesiogiai taikomoms priemonėms) (53). Ši našta atsiranda todėl, kad iš tiesų tenka laikytis dviejų rūšių taisyklių – tų, kurias nustato importuojamas prekes pagaminusi valstybė narė, ir tų, kurias nustato valstybė narė, į kurią importuojama.

Vėliau prie kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonių taip pat priskirtos visos kitos priemonės, galinčios trukdyti patekti į rinką (54). Šiuo požiūriu Teismas Sprendime Komisija prieš Ispaniją (55) konstatavo: „iš teismo praktikos matyti, kad priemonė, net jei jos tikslas ir poveikis nėra mažiau palankūs gaminiams iš kitų valstybių narių, yra įtraukta į kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės sąvoką, kuri apibrėžta SESV 34 straipsnyje, jei ji trukdo kitų valstybių narių kilmės prekėms patekti į valstybės narės rinką.“

Prielaida, kuria grindžiamas vadinamasis patekimo į rinką testas, yra ta, kad importuojamų produktų patekimo į rinką sąlygos yra šiek tiek sudėtingesnės. Dažnai Teismas pabrėžia vertinimą, ar atitinkama priemonė gali daryti didelį poveikį vartotojų elgesiui, nes dėl jos sumažėja importuojamų produktų patrauklumas (56).

Todėl lygiaverčio poveikio priemonių apibrėžtis yra plati ir nuolat kintanti. Pavyzdžiui, byloje Austrija prieš Vokietiją, C-591/17, Teismas nusprendė, kad infrastruktūros naudojimo rinkliava ir Vokietijoje registruotoms transporto priemonėms taikomas variklinių transporto priemonių mokesčio sumažinimas galėjo trukdyti kitų valstybių narių prekėms patekti į Vokietijos rinką, taigi šios priemonės buvo laisvo prekių judėjimo apribojimas. Teismas atkreipė dėmesį į tai, kad nors infrastruktūros naudojimo rinkliava nebuvo renkama už pačias vežamas prekes, vis dėlto ji galėjo turėti įtakos prekėms, pristatomoms kitoje valstybėje narėje, ne Vokietijoje, registruota privačia transporto priemone, sveriančia iki 3,5 tonos (57).

Kitas lygiaverčio poveikio priemonės sąvokos dinamiškumo pavyzdys gali būti byla Ålands Vindkraft, C-573/12, susijusi su nacionaline elektros energijos iš atsinaujinančių energijos išteklių paramos schema. Sertifikatai pagal šią schemą buvo išduodami tik Švedijos atsinaujinančiųjų energijos išteklių gamintojams, net jei jų tiekiamos ar naudojamos elektros energijos dalį galėjo sudaryti importuota elektros energija. Teismas nusprendė, kad tokia sistema gali bent netiesiogiai ir potencialiai trukdyti (žaliosios) elektros energijos importui iš kitų valstybių narių. Teismas pažymėjo, kad tai, kad valstybė narė nepriima pakankamų priemonių, kad būtų užkirstas kelias sukurtoms laisvo prekių judėjimo kliūtims, gali taip pat trukdyti ES vidaus prekybai, kaip ir jos pačios veiksmai. Taigi, Teismas konstatavo, kad nagrinėjami teisės aktai yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė (58).

3.4.2.1. Naudojimo apribojimai

Teismo praktikoje gana neseniai išskirta viena apribojimų kategorija – naudojimo apribojimai. Tokie apribojimai apibūdinami kaip nacionalinės taisyklės, pagal kurias leidžiama parduoti produktą, tačiau tam tikru mastu ribojamas jo naudojimas. Naudojimo apribojimai gali apimti apribojimus, susijusius su konkretaus naudojimo tikslu ar metodu, naudojimo aplinkybėmis ar laiku, naudojimo apimtimi ar naudojimo būdais. Tam tikromis aplinkybėmis tokios priemonės gali būti kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonės.

Šiuo atveju galima nurodyti tris bylas. Pirma, byla Komisija prieš Portugaliją (59) dėl Portugalijos įstatymo, kuriuo buvo draudžiamas spalvotų plėvelių klijavimas ant variklinių transporto priemonių stiklų. Komisija pateikė argumentą, kad suinteresuotosios šalys, prekiautojai arba privatūs asmenys tokių plėvelių nepirks, žinodami, kad negalės jų klijuoti ant variklinių transporto priemonių stiklų (60). Teismas palaikė šį argumentą ir konstatavo, jog „<...> suinteresuotosios šalys, prekybininkai ir privatūs asmenys, žinodami, kad draudžiama tokias plėveles klijuoti ant priekinių ir šoninių stiklų prie variklinių transporto priemonių keleivių sėdynių, galbūt praktiškai visiškai nesuinteresuoti jų pirkti“ (61). Todėl Teismas nusprendė, kad Portugalija pažeidė savo pareigas pagal SESV 34 straipsnį.

Antra, byloje Komisija prieš Italiją (62) iškeltas klausimas, ar Italija, toliau taikydama taisykles, pagal kurias motociklams draudžiama vilkti priekabas, neįvykdė savo pareigų pagal SESV 34 straipsnį. Dėl priekabų, kurios buvo specialiai sukonstruotos vilkti motociklais, Teismas nusprendė, kad galimybė jas naudoti ne motociklams yra ribota ir kad vartotojai, žinodami, kad jiems draudžiama naudoti savo motociklą su specialiai jam sukonstruota priekaba, praktiškai būtų visiškai nesuinteresuoti pirkti tokių priekabų (63). Todėl nagrinėjamu draudimu buvo pažeistas SESV 34 straipsnis.

Galiausiai, byloje Mickelsson ir Roos (64) buvo prašoma priimti prejudicinį sprendimą ir iškeltas klausimas, ar SESV 34 ir 36 straipsniais Švedijai draudžiama taikyti asmeninių laivų naudojimo taisykles. Pagal Švedijos teisės aktus tokių laivų naudojimas vandens keliuose, kurie nelaikomi tinkamais bendro naudojimo laivybai, ir vandenyse, kuriuose apskrities administracinė valdyba neleido jų naudoti, buvo uždraustas ir baudžiamas bauda. Teismas nurodė, kad jeigu dėl tokių taisyklių asmeninių laivų naudotojams užkertamas kelias juos naudoti konkretiems ir savitiems tikslams, kuriems jie buvo skirti, arba labai apribojamas jų naudojimas, jos trukdo šioms prekėms patekti į nacionalinę rinką. Kadangi faktinės asmeninių laivų naudojimo galimybės Švedijoje buvo nedidelės, nacionalinės taisyklės laikytos priemonėmis, kurių poveikis lygiavertis kiekybiniams apribojimams (65). Tačiau Teismas konstatavo, kad nacionalinės teisės nuostatas galima pateisinti aplinkos apsaugos tikslu, jei laikomasi atitinkamų papildomų reikalavimų (66). Byloje Sandström Teismas išvardijo sąlygas, kurias patenkinus galimas draudimas asmeninius laivus naudoti už pažymėtų laivybos kelių ribų (67).

Kaip nurodyta pirmiau, naudojimo apribojimų vertinimas taip pat reglamentuojamas patekimo į rinką kriterijumi. Teismas vertina ne tik priemonės poveikį rinkai, bet ir poveikį, kurį ji gali turėti vartotojų elgesiui. Galima apibendrinti, kad priemonės, kuriomis visiškai uždraudžiama naudoti konkretų produktą, užkertamas kelias jo naudojimui konkrečiais ir būdingais tikslais arba labai apribojamas jo naudojimas, gali patekti į SESV 34 straipsnio taikymo sritį.

3.4.2.2. Diskriminacinės prekybos sąlygos

Praėjus beveik dvidešimčiai metų po Sprendimo Dassonville, Teismas nusprendė, kad būtina peržiūrėti savo jurisprudenciją dėl „lygiaverčio poveikio priemonių“ taikymo srities pagal SESV 34 straipsnį. Taigi precedentiniame Sprendime Keck ir Mithouard, kuris buvo susijęs su Prancūzijos teisės aktais, draudžiančiais perparduoti nuostolingai, Teismas sukūrė prekybos sąlygų sąvoką (68). Joje teigiama, kad „tam tikras prekybos sąlygas ribojančių ar draudžiančių nacionalinių nuostatų taikymas produktams iš kitų valstybių narių neturi tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai kliudyti prekybai tarp valstybių narių, kaip apibūdinta Sprendime Dassonville, jeigu:

1. šios nuostatos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems veiklą nacionalinėje teritorijoje, ir

2. jos taip pat teisiškai ir faktiškai daro poveikį vidaus produktų ir kitų valstybių narių produktų tiekimui rinkai.“ (69)

Taisyklės, kuriomis nustatomi prekėms keliami reikalavimai, tebevertinamos pagal Sprendimą Cassis de Dijon, ir todėl laikoma, jog jos savaime patenka į SESV 34 straipsnio taikymo sritį. Prekybos sąlygoms, priešingai, SESV 34 straipsnis taikomas tik tada, jei šalis, teigianti, jog įvyko pažeidimas, gali įrodyti, kad šiomis sąlygomis teisiškai arba praktiškai diskriminuojama pagal produktų kilmę.

Byloje Austrijos Respublika, C-591/17, Teismas prekybos sąlygas apibūdino kaip nacionalines nuostatas, kuriomis reglamentuojama, „kaip prekės gali būti parduodamos“ (70). Taigi prekybos sąlygos apima priemones, susijusias su tiekimo rinkai sąlygomis ir būdais (žr. 4.6 skirsnį), (71) prekių pardavimo laiku (72), prekių pardavimo vieta arba nuostatomis, ribojančiomis, kas gali parduoti prekes (73), taip pat kai kuriais atvejais priemones, susijusias su produkto kainodara (žr. 4.4 skirsnį) (74). Kokios priemonės taikomos konkrečioms produktų savybėms, yra iš dalies lengviau suvokti negu tai, kokios priemonės yra prekybos sąlygos. Tos priemonės, kurios taikomos produkto savybėms, gali būti taikomos atsižvelgiant, pavyzdžiui, į produkto formą, dydį, svorį, sudėtį, pateikimą arba ženklinimą (žr. 4.7 skirsnį).

Pirmiau išdėstytų teiginių pavyzdžiai: Sprendime Alfa Vita (75) Teismas nusprendė, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos prekybai „ne visai iškeptais“ (angl. bake-off) gaminiais keliami tie patys reikalavimai, kaip ir visam įprastų duonos bei konditerijos gaminių gamybos bei prekybos procesui, pažeidžia SESV 34 straipsnį ir negali būti laikomi prekybos sąlyga. Teismas šią išvadą pagrindė tuo, kad įpareigojus „ne visai iškeptų“ gaminių pardavėjus laikytis visų tradicinėms kepykloms keliamų reikalavimų, neatsižvelgiama į šių gaminių specifiką ir atsiranda papildomų išlaidų, taip apsunkinant prekybą šiais gaminiais (76).

Sprendimas byloje Sapod Audic ir Eco-Emballages (77) parodė, kad prekybos sąlygomis galima laikyti tam tikras su produktu ar jo pakuote nesusijusias procedūras ar įpareigojimus. Nagrinėjama nacionaline priemone buvo nustatyta, jog kiekvienas gamintojas ir importuotojas privalo padėti šalinti visas savo pakuočių atliekas arba patys organizuoti šių atliekų šalinimą. Teismas nurodė, kad priemone nustatoma tik „bendra pareiga identifikuoti pakuotes, renkamas paskirtos įmonės, siekiant jas pašalinti“ (78). Taigi, Teismas nusprendė, kad „pats įpareigojimas pagal šią nuostatą nėra susijęs su produktu ar jo pakuote, todėl savaime nėra taisyklė, pagal kurią prekėms būtų keliami reikalavimai, pavyzdžiui, dėl ženklinimo ar pakavimo“ (79). Todėl šią nuostatą galima laikyti prekybos sąlyga.

Apibendrinant pažymėtina, kad prekybos sąlygomis laikomos priemonės, susijusios ne su prekės savybėmis, o su jos pardavimu (80), kurios nepatenka į SESV 34 straipsnio taikymo sritį, jei jos atitinka dvi visumines sąlygas, nustatytas pirmiau aptartame Sprendime Keck.

3.5. Abipusio pripažinimo principas

Laisvo prekių judėjimo techninės kliūtys gali atsirasti, kai nacionalinės valdžios institucijos taiko nacionalines taisykles, kuriomis nustatomi reikalavimai, keliami kitose valstybėse narėse teisėtai parduodamoms prekėms. „Kitoje valstybėje narėje teisėtai parduodamos“ prekės – tos prekės ar tos rūšies prekės, kurios atitinka atitinkamas toje valstybėje narėje taikomas taisykles arba kurioms tokios taisyklės netaikomos toje valstybėje narėje, ir kurios tiekiamos galutiniams naudotojams toje valstybėje narėje. Jei nacionalinėmis taisyklėmis neįgyvendinami antrinės ES teisės aktai, jos laikomos techninėmis kliūtimis ir joms taikomi SESV 34 bei 36 straipsniai, net jei tokios taisyklės vienodai taikomos visiems produktams.

Abipusio pripažinimo principas buvo nustatytas Teismo praktikoje. Sprendime Cassis de Dijon (81) Teismas nustatė, kad nesant suderinimo, nacionalinės taisyklės, kuriomis nustatomi reikalavimai (pvz., susiję su produkto pavadinimu, forma, dydžiu, svoriu, sudėtimi, pateikimu, ženklinimu ar pakavimu), keliami produktams, kilusiems iš kitų valstybių narių, kuriose jie teisėtai gaminami arba parduodami, laikomos kliūtimis laisvam prekių judėjimui ir yra lygiaverčio poveikio priemonės, draudžiamos SESV 34 straipsniu.

Pagal abipusio pripažinimo principą, jeigu įmonė teisėtai parduoda produktą vienoje valstybėje narėje pagal toje valstybėje narėje taikomas nacionalines technines taisykles, ji turėtų turėti galimybę parduoti gaminį kitose valstybėse narėse nepritaikydama jo prie importuojančios valstybės narės nacionalinių taisyklių.

Taigi iš principo paskirties valstybės narės negali apriboti galimybės pateikti rinkai arba neleisti pateikti rinkai prekių, kurioms netaikomas ES suderinimas ir kurios teisėtai parduodamos kitoje valstybėje narėje, net jei jos buvo pagamintos laikantis kitokių techninių ir kokybės taisyklių nei tos, kurias turi atitikti vietiniai produktai. Tas pats taikoma ir tuo atveju, kai tam produktui kilmės valstybėje narėje netaikomos jokios techninės taisyklės.

Tačiau šis principas nėra absoliutus: apribojimas gali būti pateisintas bendrojo intereso tikslu.

Taigi abipusis pripažinimas neturėtų būti suprantamas kaip susijęs su žemesniais sveikatos, aplinkos ar saugos standartais arba ribojantis nacionalinių valdžios institucijų rinkos priežiūros pajėgumus, o veikiau kaip siekiantis tinkamos pusiausvyros tarp laisvo prekių judėjimo ir viešojo intereso tikslų. Valstybės narės šio principo privalo laikytis tik tuo atveju, jei teisėti viešieji interesai, kuriems taikoma jų taikytina nacionalinė techninė taisyklė, yra tinkamai apsaugoti.

Laisvo prekių judėjimo išimtys turi būti aiškinamos siaurai (82). Kliūtys pateisinamos tik jei nacionalinės priemonės yra būtinos siekiant atitikti privalomus reikalavimus arba SESV 36 straipsnyje išvardytus interesus ir yra proporcingos siekiamam teisėtam tikslui. Neseniai priimtame Teismo sprendime, susijusiame su atsisakymu pripažinti tam tikrus požymius, tai apibendrinta taip:

„Pagal SESV 34 straipsnį draudžiamomis lygiaverčio poveikio priemonėmis laikomos laisvo prekių judėjimo kliūtys, atsirandančios, nesant suderintų nacionalinės teisės aktų, dėl kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintoms ir parduodamoms prekėms valstybės narės taikomų taisyklių dėl sąlygų, kurias turi atitikti šios prekės, net jeigu šios taisyklės vienodai taikomos visiems gaminiams, kai šio taikymo negalima pateisinti bendrojo intereso tikslu, kuriam galima būtų teikti pirmumą laisvo prekių judėjimo atžvilgiu.“ (83)

Tame pačiame sprendime Teismas taip pat pabrėžė, kad abipusio pripažinimo principas negali būti taikomas prekybai Sąjungoje trečiųjų valstybių kilmės prekėmis, kurios yra laisvoje apyvartoje, jeigu prieš jas eksportuojant į kitą valstybę narę nei ta, kurioje jos yra laisvoje apyvartoje, tomis prekėmis nebuvo teisėtai prekiaujama valstybės narės teritorijoje (84).

Taigi, apibendrinant, tarpusavio pripažinimo principo, taikomo nesuderintoje srityje, išimtys yra galimos:

(1) bendroji taisyklė yra tokia, kad kitoje valstybėje narėje teisėtai parduodamiems produktams taikoma laisvo judėjimo teisė, ir

(2) bendroji taisyklė netaikoma, jei paskirties valstybė narė gali įrodyti, jog ji privalo šiems produktams taikyti savo technines taisykles, remdamasi SESV 36 straipsnio argumentais arba Teismo jurisprudencijoje nustatytais privalomais reikalavimais ir laikydamasi proporcingumo principo.

Naujas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) 2019/515 dėl kitoje valstybėje narėje teisėtai parduodamų prekių abipusio pripažinimo (85) taikomas nuo 2020 m. balandžio 19 d. Juo panaikinamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 764/2008, nustatantis procedūras, susijusias su tam tikrų nacionalinių techninių taisyklių taikymu kitoje valstybėje narėje teisėtai parduodamiems gaminiams (86).

4. PRIEMONIU RUSYS

Lygiaverčio poveikio priemonės pagal SESV 34 straipsnį yra įvairių formų ir pobūdžių. Kai kada jos sukuriamos visiškai tiesmukomis priemonėmis, konkrečiai taikomomis importui arba numatančiomis lengvatinį režimą nacionalinėms prekėms, o kai kada atsiranda dėl bendro pobūdžio politikos sprendimų netikėto šalutinio poveikio. Pastaraisiais dešimtmečiais tam tikrų rūšių priemonės ne kartą nustatytos jurisprudencijoje ir praktikoje taikant SESV 34–36 straipsnius pažeidimo nagrinėjimo procedūrose. Kai kurios iš jų aprašytos toliau.

4.1. Su importu susijusios nacionalinės nuostatos (importo leidimai, tikrinimai ir kontrolė)

Nacionalinės priemonės, tiesiogiai susijusios su gaminių importu iš kitų valstybių narių, gali apsunkinti importą, todėl jos paprastai laikomos kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonėmis, prieštaraujančiomis SESV 34 straipsniui. Aiškus tokios priemonės pavyzdys yra reikalavimas, kad importuotojas, prieš importuodamas prekes, gautų importo leidimą. Kadangi tokio pobūdžio formalumai gali užtrukti, toks įpareigojimas gali pažeisti SESV 34 straipsnį net tada, kai leidimai išduodami automatiškai ir susijusi valstybė narė nepasilieka teisės neišduoti leidimo (87).

Tikrinimai ir kontrolė, kaip antai veterinarinė, sanitarinė, fitosanitarinė ir kt., įskaitant muitinės atliekamas importuojamų (ir eksportuojamų) produktų patikras, laikoma lygiaverčio poveikio priemonėmis, kaip atitinkamai apibrėžta SESV 34 ir 35 straipsniuose (88). Tikėtina, kad dėl tokių tikrinimų gali būti sunkiau importuoti ar eksportuoti prekes arba prekiautojas gali patirti daugiau išlaidų dėl neišvengiamų vėlavimų atliekant tikrinimus bei papildomų transporto išlaidų.

1993 m. sausio 1 d. sukūrus vidaus rinką iš esmės nebeliko reguliarios į kitas šalis siunčiamų prekių pasienio kontrolės. Nuo to laiko valstybės narės negali vykdyti kontrolės prie savo sienų, nebent jos yra bendrosios kontrolės sistemos, kuri panašiu mastu vykdoma nacionalinėje teritorijoje, dalis ir (arba) jos atliekamos kaip patikrinimai vietoje. Tačiau jei tokia kontrolė, nepriklausomai nuo jos vietos, yra sistemingas importuojamų produktų tikrinimas, ji laikoma lygiaverčio poveikio priemone (89). Ji gali būti pateisinama tik išimtiniais atvejais, jei tenkina griežtas sąlygas (90).

4.2. Įpareigojimai paskirti atstovą arba įrengti sandėlius importuojančioje valstybėje narėje

Teismas nustatė, kad importuotojui nustatoma pareiga turėti verslo vietą prekių paskirties valstybėje narėje tiesiogiai pažeidžia straipsnius dėl laisvo prekių judėjimo vidaus rinkoje. Teismas konstatavo, kad reikalaujant, kad kitose valstybėse narėse įsisteigusios įmonės paskirtų atstovą importuojančioje valstybėje narėje, ir dėl to joms turint patirti išlaidų, kai kurioms įmonėms – visų pirma mažosioms ir vidutinėms įmonėms – yra labai sunku ar net neįmanoma patekti į tos valstybės narės rinką (91). Įpareigojimas paskirti atstovą ar įgaliotinį, įsteigti antrinę įmonę ar atstovybę arba įrengti sandėlius importuojančioje valstybėje narėje taip pat iš esmės prieštarauja SESV 34 straipsniui.

Kai kurios valstybės narės bando pagrįsti šiuos reikalavimus tvirtindamos, jog jie yra būtini siekiant užtikrinti tinkamą visuomenės interesus tenkinančių nacionalinių nuostatų įgyvendinimą; kai kuriais atvejais tai yra susiję su baudžiamąja atsakomybe. Teismas šį argumentą atmetė. Jis nusprendė, jog nepaisant to, kad kiekviena valstybė narė savo teritorijoje turi teisę imtis reikiamų priemonių, kad užtikrintų viešosios tvarkos apsaugą, tokios priemonės yra pagrįstos tik jei laikomasi atitinkamų sąlygų. Turi būti nustatyta, kad tokios priemonės yra būtinos teisėtiems visuomenės interesams tenkinti ir kad to neįmanoma pasiekti kitomis priemonėmis, mažiau varžančiomis laisvą prekių judėjimą (92). Teismas nusprendė, kad „net jei baudžiamosios sankcijos gali atgrasyti nuo elgesio, už kurį jomis baudžiama, toks poveikis nėra užtikrintas ir, šiaip ar taip, jo nesustiprina <…> vien tai, kad šalies teritorijoje yra asmuo, galintis teisiškai atstovauti gamintojui“ (93). Taigi, atsižvelgiant į viešojo intereso tikslus, reikalavimas, kad atstovas būtų įsisteigęs nacionalinėje teritorijoje, nesuteikia pakankamų papildomų garantijų, kad būtų galima pateisinti SESV 34 straipsnyje nustatyto draudimo išimtį.

Nacionaliniai reikalavimai, kuriais reglamentuojamas importuojamų prekių laikymas sandėliuose arba saugojimas, taip pat gali būti laikomi SESV 34 straipsnio pažeidimu, jei šių priemonių poveikis importuojamoms prekėms, palyginti su šalyje pagamintais produktais, yra diskriminuojantis. Tai taip pat apima visas taisykles, pagal kurias tik importuojamų prekių laikymas sandėliuose yra draudžiamas, ribojamas arba privalomas. Teismas nusprendė, jog nacionalinė priemonė, pagal kurią importuojami vyno spiritai turi būti laikomi sandėlyje ne trumpiau kaip šešis mėnesius, kad atitiktų tam tikras kokybės nuorodas, yra kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė (94).

Panašios prekybos prekėmis kliūtys gali būti sukuriamos bet kokiomis nacionalinėmis taisyklėmis, pagal kurias sandėliuose leidžiama laikyti tik (arba beveik tik) šalyje pagamintus produktus arba importuotų produktų laikymui sandėliuose būtų taikomos kitokios ir sudėtingesnės sąlygos negu šalyje pagamintų produktų laikymui. Todėl nacionalinė priemonė, kuria skatinamas šalyje pagamintų produktų sandėliavimas, galėtų sudaryti kliūčių laisvam prekių judėjimui pagal SESV 34 straipsnį.

4.3. Draudimas šalyje prekiauti konkrečiais produktais arba medžiagomis

Draudimas prekiauti konkrečiu produktu ar medžiaga yra labiausiai ribojanti priemonė, kurią valstybė narė gali taikyti laisvo prekių judėjimo požiūriu. Didžiąją dalį prekių, kurioms taikomi nacionaliniai draudimai, sudaro maisto produktai, tokie kaip vitaminai ir kiti maisto papildai (95) bei cheminės medžiagos (96).

Šias griežtas priemones valstybės narės dažniausiai grindžia žmonių, gyvūnų ir augalų sveikatos ir gyvybės apsauga pagal SESV 36 straipsnį ir Teismo jurisprudencijoje nustatytais privalomais reikalavimais, pavyzdžiui, aplinkos apsauga. Šie pagrindimai dažnai yra susiję. Valstybė narė, nustatanti draudimą jos teritorijoje prekiauti konkrečiu produktu arba medžiaga, privalo įrodyti, kad ši priemonė būtina, taip pat, prireikus, kad prekyba šiais produktais kelia didelį pavojų, pavyzdžiui, visuomenės sveikatai ir kad šios taisyklės atitinka proporcingumo principą (97). Ji taip pat turi pateikti visus tinkamus įrodymus, kaip antai techninius, mokslinius, statistinius ar mitybos duomenis (98). Byloje Humanplasma, kuriame nagrinėjamu apribojimu buvo siekiama užtikrinti kraujo ir jo komponentų kokybę ir saugą, taigi visuomenės sveikatą, buvo prieita prie išvados, kad ši priemonė viršija tai, kas būtina siekiamam tikslui pasiekti (99).

Be to, valstybei narei tenka pareiga įrodyti, kad užsibrėžto tikslo negalima pasiekti kitomis priemonėmis, darančiomis mažiau ribojantį poveikį ES vidaus prekybai (100). Pavyzdžiui, dėl Prancūzijos draudimo į gėrimus dėti daugiau kofeino, negu nustatyta, Teismas nusprendė: „jei produktai yra tinkamai ženklinami, informuojant vartotojus apie produktų, į kuriuos dedama šių medžiagų, pobūdį, sudėtį ir savybes, vartotojai, kuriems gresia vartoti per daug mitybinės medžiagos, dedamos į šiuos produktus, gali patys nuspręsti, ar vartoti šiuos produktus“ (101). Taigi Teismas nusprendė, kad draudimas į gėrimus dėti daugiau kofeino, negu nustatyta, nėra mažiausiai ribojanti priemonė, todėl ji nėra būtina vartotojų apsaugos tikslui pasiekti.

Byloje Danish vitamins (102) buvo svarstoma Danijos administracinė praktika – draudimas papildyti maistą vitaminais ir mineralais, jei neįmanoma įrodyti, jog tai atitinka Danijos gyventojų poreikius. Iš pradžių Teismas sutiko, kad pagal proporcingumo principą Danija turi pati nuspręsti, kokiu lygiu ji siekia saugoti žmonių sveikatą ir gyvybę. Tačiau Teismas pažymėjo, kad Danijos valdžios institucijų pareiga yra „kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į šalies gyventojų mitybos įpročius bei tarptautinių mokslinių tyrimų rezultatus, įrodyti, kad jų nustatytos taisyklės yra būtinos, siekiant veiksmingai apsaugoti minėtus interesus, ir kad prekyba šiais produktais kelia tikrą pavojų visuomenės sveikatai“ (103). Galiausiai Teismas padarė išvadą, kad minėta priemonė nebuvo pateisinama „tikro pavojaus visuomenės sveikatai“ kriterijumi, pagal kurį kiekvienu konkrečiu atveju būtų reikėję išsamiai įvertinti pasekmes, kurių galėtų turėti produkto papildymas šiomis mineralinėmis medžiagomis ir vitaminais (104).

Apskritai Teismas yra linkęs riboti tokio pobūdžio priemones. Tačiau Teismui yra sunkiau atmesti tokius draudimus tose srityse, kuriose trūksta mokslo duomenų apie konkretaus produkto arba medžiagos poveikį, pavyzdžiui, visuomenės sveikatai arba aplinkai (105). Šiais atvejais, Teismui atliekant bendrąjį bylos vertinimą, taip pat svarbus vadinamasis atsargumo principas (106).

Taip pat gali būti atvejų, susijusių su visuomenės sveikatos apsauga, kai valstybės narės iš karto nedraudžia naudoti kitoje valstybėje narėje leidžiamo naudoti produkto ar medžiagos, o paprasčiausiai reikalauja gauti išankstinį leidimą juos naudoti. Tokiais atvejais valstybės narės vykdo savo pareigas pagal ES teisę tik tada, jei šios procedūros yra aiškios ir gali būti užbaigtos per tinkamą laikotarpį, taip pat jei produkto uždraudimą galima apskųsti nacionaliniams teismams. Ši procedūra turi būti aiškiai numatyta visuotinai taikomoje priemonėje, kuri yra privaloma valstybės narės nacionalinėms valdžios institucijoms. Šios „supaprastintos procedūros“ bruožai buvo nustatyti Teismo sprendimu byloje C-344/90 (107).

4.4. Kainų priemonės

Nors Sutartyje nėra konkrečių nuostatų dėl nacionalinių taisyklių dėl kainų kontrolės, Teismas keletą kartų taikė SESV 34 straipsnį nacionaliniams kainų kontrolės taisyklėms.

Tokios taisyklės apima kelias priemones: mažiausių ir didžiausių kainų nustatymą, kainų įšaldymą, mažiausios bei didžiausios pelno maržos nustatymą ir perpardavimo kainų palaikymą.

Mažiausios kainos. Net jei nustatoma vienoda šalyje pagamintų ir importuotų produktų mažiausia kaina, ji gali kliudyti importui, nes mažmeninė kaina nebeatitiktų mažesnės produktų savikainos. Dėl to importuotojai negali pasinaudoti turimu konkurenciniu pranašumu, o vartotojai nebegali pasinaudoti palankesne kaina, todėl ši priemonė yra SESV 34 straipsniui prieštaraujanti lygiaverčio poveikio priemonė (108). Tačiau mažiausios kainos gali būti reguliuojamos ES lygmeniu, pavyzdžiui, nacionalinės teisės aktais, kuriuose nustatomos mažiausios tabako kainos, kurios turėtų būti svarstomos atsižvelgiant į 2011 m. birželio 21 d. Tarybos direktyvą 2011/64/ES dėl akcizų, taikomų apdorotam tabakui, struktūros ir tarifų (109).

Byloje Colruyt, C-221/15, dėl tabako reklamos Belgijoje Teismas nusprendė, kad nacionalinis teisės aktas, kuriuo draudžiama mažmenininkams prekiauti tabako produktais tokia vieneto kaina, kuri mažesnė nei gamintojo arba importuotojo ant šių gaminių pritvirtintoje akcizo banderolėje nurodyta mažmeninė kaina, su sąlyga, kad šią kainą laisvai nustatė gamintojas arba importuotojas, nėra draudžiamas pagal SESV 34 straipsnį (110). Šiuo atveju Teismas nustatė, kad minimalios tabako gaminių kainos taikymas yra tam tikros prekybos sąlygos, taikomos visiems atitinkamiems nacionalinėje teritorijoje veikiantiems ūkio subjektams, ir dėl jų kitos valstybės narės tabako gaminiams patekti į Belgijos rinką nėra sunkiau nei vidaus tabako gaminiams.

Byloje Scottish Whiskey Association Teismas išnagrinėjo, ar Škotijos vyriausybė nepažeidė SESV 34 straipsnio, nustatydama mažiausias alkoholio vieneto kainas. Priemonėmis buvo siekiama pašalinti iš rinkos labai mažomis kainomis parduodamą alkoholį ir jos buvo pateisinamos visuomenės sveikatos sumetimais. Teismas nustatė, kad tai, kad dėl nacionalinių teisės aktų „mažesnė importuojamų produktų savikaina gali neturėti įtakos pardavimo vartotojui kainai“ yra lygiaverčio poveikio priemonė (111).

Didžiausios kainos. Iki Sprendimo Keck Teismas buvo nusprendęs, kad nors nustatyta vienoda vidaus ir importuotų produktų didžiausia kaina savaime nėra kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, ji gali turėti tokį poveikį, jei dėl nustatyto kainų lygio parduoti importuotą produktą yra neįmanoma arba sunkiau negu atitinkamą vidaus produktą. Ji gali panaikinti bet kokį importuotų prekių konkurencinį pranašumą ir (arba), jei nustatoma per maža didžiausia kaina, joje gali būti neatsižvelgiama į importuotojo patiriamas transporto išlaidas (112).

Kainų įšaldymas. Panašiai, prieš priimdamas sprendimą byloje Keck (žr. 3.4.2.2 skirsnį), Teismas savo ankstesnėje jurisprudencijoje patvirtino, kad vienodas nacionalinių ir importuotų produktų kainų įšaldymas savaime nėra kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė. Tačiau kainų įšaldymas de facto gali turėti tokį poveikį, jei dėl nustatyto kainų lygio parduoti importuotus produktus yra neįmanoma arba sunkiau negu vidaus produktus (113). Taip yra tuo atveju, kai importuotojai importuotus produktus gali parduoti tik nuostolingai.

Mažiausios ir didžiausios pelno maržos nustatymas. Tai yra maržos, kurios nustatomos kaip konkreti suma, o ne kaip savikainos procentinė dalis. Remiantis ES Teismo praktika iki sprendimo byloje Keck, tokios maržos nebūtinai yra lygiaverčio poveikio priemonė pagal SESV 34 straipsnį. Tas pats pasakytina ir apie fiksuotą mažmeninės prekybos pelno maržą, kuri yra gamintojo laisvai nustatytos mažmeninės kainos dalis, bent jau kai ji yra tinkamas atlygis mažmenininkui. Tačiau SESV 34 straipsnis taikomas didžiausiai pelno maržai, kurios vienoda suma nustatoma nacionaliniams ir importuojamiems produktams, neatsižvelgiant į importo išlaidas (114).

Nuo tada, kai buvo priimtas Sprendimas Keck, nacionalinės kainų kontrolės taisyklės Teismo dažnai būdavo įtraukiamos į „prekybos sąlygų“ sampratą (115). Šiuo atžvilgiu jos gali nepatekti į SESV 34 straipsnio taikymo sritį, jei tenkinamos tam tikros sąlygos. Tai, kad „kainų kontrolė“ gali būti „prekybos sąlyga“, buvo patvirtinta byloje Belgapom nustačius, kad Belgijos įstatymams, draudžiantiems prekiauti nuostolingai arba gaunant labai mažą pelną, SESV 34 straipsnis netaikomas (116).

Tačiau naujesniame Sprendime LIBRO Teismas taisyklę, pagal kurią knygų vokiečių kalba importuotojams draudžiama nustatyti mažesnę kainą nei leidėjo nustatyta ir (arba) rekomenduota mažmeninė kaina, iš pradžių priskyrė tam tikrai prekybos sąlygai, apibrėžtai Sprendime Keck. Vis dėlto jis padarė išvadą, kad ši taisyklė iš tikrųjų yra lygiaverčio poveikio priemonė, nes ja sukurtas atskiras reglamentavimas, pagal kurį produktams iš kitų valstybių narių taikytos mažiau palankios sąlygos (117).

Byloje Deutsche Parkinson Vereinigung Teismas, nagrinėdamas kainų nustatymo susitarimo sistemą, naudojamą vaistinėse parduodant žmonėms skirtus receptinius vaistus, pritaikė patekimo į rinką požiūrį, savo sprendime tiesiogiai nedarydamas nuorodos į Keck. Palyginęs kainų nustatymo poveikį Vokietijoje ir kitose valstybėse narėse įsteigtoms vaistinėms, jis galiausiai nustatė, kad ši sistema yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė (118). Nustatyta, kad užsakomosios prekybos paštu vaistinės turi ribotas galimybes konkuruoti su tradicinėmis vaistinėmis dėl paslaugų, todėl jos visų pirma konkuruoja dėl kainų, taigi, kainų nustatymas joms darė didesnį poveikį. Savo vertinime Teismas rėmėsi byla DocMorris dėl Vokietijos teisės nuostatų, kuriomis ribojama kitoje valstybėje narėje įsteigtų vaistinių vykdoma žmonėms skirtų vaistų prekyba internetu, kurioje sprendimas buvo pagrįstas sprendimu byloje Keck (119).

Kaip jau minėta, byloje Scottish Whiskey Association Teismas, nedarydamas aiškios nuorodos į Keck , padarė išvadą, kad mažiausių kainų nustatymas yra lygiaverčio poveikio priemonė, remiantis patekimo į rinką testu. Teismo nuomone, „vien dėl to, kad dėl <...> nagrinėjamų teisės aktų mažesnė importuojamų produktų savikaina gali neturėti įtakos pardavimo vartotojui kainai, jais į <...> rinką gali būti kliudoma patekti <...>“ (120).

4.5. Leidimų išdavimo procedūros

Nacionalinės sistemos, kuriose leidžiama prekiauti prekėmis tik gavus išankstinį leidimą, riboja patekimą į importuojančios valstybės narės rinką, todėl jos laikomos kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonėmis pagal SESV 34 straipsnį (121). Teisingumo Teismas nustatė kelias sąlygas, kuriomis galima pagrįsti tokį reikalavimą gauti išankstinį leidimą (122):

— procedūra turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir atitinkamoms įmonėms iš anksto žinomais kriterijais, siekiant apriboti nacionalinių institucijų diskreciją, kad ja nebūtų naudojamasi savavališkai;

— taikant procedūrą neturėtų būti vykdoma iš esmės tokia pati kontrolė, kokia jau vykdoma pagal kitas procedūras toje pačioje ar kitoje valstybėje narėje;

— išankstinio leidimo procedūra būtina tik tada, kai manoma, kad vėlesnė kontrolė būtų pavėluota, todėl iš esmės neveiksminga ir ja nebūtų pasiektas norimas tikslas;

— procedūra dėl jos trukmės ar neproporcingų išlaidų neturėtų atgrasyti veiklos vykdytojų nuo jų verslo plano vykdymo;

— taikant procedūrą negalima reikalauti techninių tyrimų, kurie jau buvo atlikti kitoje valstybėje narėje ir kurių rezultatai yra prieinami (123).

4.5.1. Tipo patvirtinimas

Tipo patvirtinimo reikalavimais iš anksto nustatoma, kokias reguliavimo, technines ir saugos sąlygas turi tenkinti gaminys. Atitinkamai tipo patvirtinimas taikomas ne vienoje kurioje nors pramonės šakoje, nes tokie reikalavimai keliami labai įvairiems gaminiams, pavyzdžiui, laivų įrenginiams, mobiliesiems telefonams, lengviesiems automobiliams ir medicininei įrangai.

Paprastai tipo patvirtinimą reikia gauti prieš leidimą pateikti gaminį į rinką. Gaminys dažnai paženklinamas ženklu, rodančiu, jog jis atitinka tipo patvirtinimo reikalavimus. Pavyzdžiui, CE ženklu patvirtinama, kad gaminys atitinka tokius reikalavimus, ir tai yra arba savarankiškas gamintojo pareiškimas, arba trečiosios šalies išduotas sertifikatas.

Nors bendrieji visoje ES taikomi tipo patvirtinimo reikalavimai paprastai palengvina prekybą gaminiais vidaus rinkoje, nacionalinis tipo patvirtinimas, taikomas nesuderintose srityse, gali kliudyti prekybai prekėmis. Be to, dėl skirtingų gaminių standartų gamintojams sunku prekiauti tuo pačiu gaminiu įvairiose valstybėse narėse ir jie gali patirti daugiau išlaidų laikydamiesi šių standartų. Todėl reikalavimus, kad būtų gautas nacionalinis tipo patvirtinimas, prieš pateikiant gaminius į rinką, reikia laikyti lygiaverčio poveikio priemonėmis (124).

Valstybė narė gali turėti teisę sveikatos arba saugos sumetimais reikalauti, kad gaminys, patvirtintas kitoje valstybėje narėje, būtų iš naujo patikrintas ir patvirtintas. Tačiau tokiais atvejais importuojanti valstybė narė privalo atsižvelgti į eksportuojančioje (-se) valstybėje (-se) narėje (-se) atliktus bandymus arba patikras, kuriomis suteikiamos lygiavertės garantijos arba apsauga (125).

Byloje Komisija prieš Portugaliją (126) buvo atsisakyta išduoti įmonei reikiamą priežiūros institucijos leidimą įrengti importuotus polietileninius vamzdžius, remiantis tuo, kad nacionalinė tikrinimo įstaiga nebuvo patvirtinusi tokių vamzdžių. Įmonės turimi sertifikatai, išduoti Italijos tikrinimų instituto, nebuvo pripažinti. Teismas nusprendė, kad institucijos (šiuo atveju Portugalijos) privalo atsižvelgti į kitos valstybės narės sertifikavimo įstaigų išduotus sertifikatus, ypač tada, kai šios įstaigos turi valstybės narės leidimą vykdyti veiklą. Jeigu Portugalijos institucijos neturėjo pakankamai informacijos, kad galėtų patikrinti sertifikatus, jos galėjo gauti šią informaciją iš eksportuojančios valstybės narės institucijų. Nacionalinė institucija, kuriai pateikiama paraiška dėl produkto patvirtinimo arba pripažinimo, turi aktyviai veikti.

4.5.2. Lengvųjų automobilių registravimas

Paprastai, norint registruoti motorinę transporto priemonę, pagal ES teisės aktus reikia atlikti tris skirtingus veiksmus. Pirma, motorinės transporto priemonės techninės charakteristikos turi būti patvirtintos, dažniausiai EB tipo patvirtinimu. Tačiau kai kurių rūšių motorinėms transporto priemonėms tebetaikomos nacionalinės patvirtinimo procedūros. Antra, atliekama naudotų transporto priemonių techninė apžiūra, kurios tikslas – patikrinti, ar registracijos metu konkreti motorinė transporto priemonė yra geros būklės. Galiausiai motorinė transporto priemonė įregistruojama, suteikiant jai kelių eismo eksploatacijos pradžios leidimą, identifikuojant atitinkamą motorinę transporto priemonę ir priskiriant jai valstybinio numerio ženklą.

Teismas taip pat nagrinėjo atsisakymą registruoti transporto priemonę, kurios vairo mechanizmas, įskaitant vairo padėtį, įrengtas dešinėje pusėje. Bylose C-61/12 ir C-639/11 Teismas nusprendė, kad tokie teisės aktai yra kiekybiniams importo apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė, nes jais trukdoma patekti į rinką kitoje valstybėje narėje teisėtai pagamintoms ir įregistruotoms transporto priemonėms, kurių vairo mechanizmas įrengtas dešinėje pusėje. Teismas nusprendė, kad toks reikalavimas nėra būtinas kelių eismo saugos tikslui pasiekti (127).

4.6. Reklamos apribojimai

Reklamos vaidmuo patekimui į rinką yra labai svarbus, ypač kalbant apie kitoje valstybėje narėje teisėtai parduodamus produktus. Svarbų reklamos vaidmenį įvedant vienos valstybės narės produktą į naują rinką kitoje valstybėje narėje pripažino ir generaliniai advokatai (128) bei Teisingumo Teismas (129). Reklamos tikslas ir poveikis yra, be kita ko, įtikinti vartotojus pasirinkti kitus prekių ženklus arba pirkti naujus produktus.

Prieš priimdamas sprendimą byloje Keck (žr. 3.4.2.2 skirsnį) Teismas dažnai konstatuodavo, kad nacionalinėms priemonėms, kuriomis nustatomi reklamos apribojimai, taikomas SESV 34 straipsnis. Vienas tokių atvejų buvo sprendimas byloje Oosthoek dėl draudimo siūlyti ar dovanoti nemokamas dovanas komercinės paskatos tikslais. Teismas nusprendė, kad „teisės nuostata, kuri riboja ar draudžia tam tikras reklamos formas ir pardavimo skatinimo metodus (nors ji tiesiogiai nereglamentuoja importo), gali apriboti importo apimtį, nes jis sumažina importuotų gaminių pardavimo galimybes.“ (130) Tačiau nuo tada, kai buvo priimtas sprendimas byloje Keck, Teismas kai kuriais aspektais pasirinkdavo kitokį požiūrį (t. y. reklamos apribojimus traktavo kaip prekybos sąlygas). Nepaisant to, su reklama susijusios priemonės, kurios turėtų patekti į prekybos sąlygų kategoriją, yra laikomos su produktais susijusiomis taisyklėmis, jei paaiškėja, kad jos daro įtaką sąlygoms, kurias turi atitikti prekės (131).

Taigi panašu, kad dabar Teismas paprastai laikosi požiūrio, kad reklamos ir pardavimo skatinimo apribojimai laikomi prekybos sąlygomis ir, jei jie nėra diskriminaciniai, nepatenka į SESV 34 straipsnio taikymo sritį (132). Tačiau jeigu atitinkama priemonė yra diskriminacinė, jai taikomas SESV 34 straipsnis. Todėl nacionaliniai reklamos apribojimai, dėl kurių prekių iš kitų valstybių narių pardavimas tampa sudėtingesnis nei nacionalinių prekių pardavimas, gali būti kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė. Teismas, pavyzdžiui, nusprendė, kad „absoliutus prekės savybių reklamos draudimas“ (133) gali labiau trukdyti patekti į rinką naujoms prekėms, pagamintoms kitose valstybėse narėse, negu nacionalinėms prekėms, kurios vartotojui yra labiau žinomos (134).

Iš pirmiau pateiktų pavyzdžių matyti, kad Teismas susieja apribojimo taikymo sritį su diskriminacija. Kitaip tariant, jei apribojimas yra visa apimantis, manoma, kad jis gali turėti didesnį poveikį importuotiems gaminiams (135), o jei jis yra dalinis, laikoma, kad jis gali vienodai paveikti vietinius ir importuotus produktus (136). Tačiau reikėtų pabrėžti, kad sprendimuose bylose Dior (137) ir Gourmet (138) nurodoma, kad kai kurie reklamos draudimai nebūtinai gali turėti didesnį poveikį importuojamoms prekėms nei nacionalinėms prekėms.

Teismas taip pat pabrėžė, kad reklamos internete apribojimai neturi tokios įtakos nacionalinių prekių, šiuo atveju nacionalinių vaistų, pardavimui, kokią jis turi kitų valstybių narių kilmės vaistų pardavimui (Sprendimas Deutscher Apothekerverband, C-322/01). Todėl reklamos internete apribojimai gali būti kliūtis, kuriai taikomas SESV 34 straipsnis.

4.7. Techniniai reglamentai dėl prekių pateikimo (svorio, sudėties, pateikimo, ženklinimo, formos, dydžio ar pakuotės) reikalavimų

Dėl importuojamiems produktams keliamų reikalavimų, susijusių su produkto forma, dydžiu, svoriu, sudėtimi, pateikimu, ženklinimu ar išdėstymu, gamintojai ir importuotojai gali būti priversti pritaikyti produktus prie valstybėje narėje, kurioje jais prekiaujama, galiojančių taisyklių – pavyzdžiui, pakeisti importuojamų produktų ženklinimą (139). Sprendime Fietje, 27/80 (140), Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai, kad valstybė narė nuostatą, pagal kurią draudžiama parduoti tam tikrus alkoholinius gėrimus, kurių aprašymas skiriasi nuo nustatytojo nacionaliniuose įstatymuose, taiko ir iš kitų valstybių narių importuojamiems gėrimams, todėl būtina pakeisti etiketę, kuria paženklintas importuotas gėrimas teisėtai parduodamas eksportuojančioje valstybėje narėje, turi būti laikoma kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, draudžiama pagal SESV 34 straipsnį.

Atsižvelgiant į tai, kad prekių pateikimo reikalavimai yra tiesiogiai susiję su pačiu produktu, jie nelaikomi prekybos sąlygomis. Priešingai, jie laikomi lygiaverčio poveikio priemonėmis pagal SESV 34 straipsnį (141).

Toliau pateikti keli SESV 34 straipsniui prieštaraujančių priemonių pavyzdžiai:

— griežtas reikalavimas, kad nesuderinti statybos produktai būtų paženklinti CE ženklu (142);

— reikalavimas pardavinėti margariną kubo formos pakuotėse, kad jį būtų galima atskirti nuo sviesto (143);

— valstybės narės draudimas prekiauti brangiųjų metalų dirbiniais be būtinų (oficialių nacionalinių) prabos ženklų (144);

— draudimas paštu ir internetu prekiauti vaizdajuostėmis bei skaitmeniniais vaizdo diskais be amžiaus apribojimo ženklo, atitinkančio aukštesnės regioninės valdžios institucijos arba nacionalinės savireguliacijos įstaigos nustatytą klasifikaciją (145).

4.8. Kilmės nuorodos, kokybės ženklai ir raginimas pirkti nacionalinius produktus

Nacionalinės taisyklės, pagal kurias reikalaujama ant gaminio ar jo etiketėje nurodyti produkto kilmę, yra lygiaverčio poveikio priemonė, prieštaraujanti SESV 34 straipsniui.

Teismas nusprendė, kad nacionalinės taisyklės dėl privalomo kilmės nurodymo gali paskatinti vartotojus pirkti nacionalinius, o ne lygiaverčius kitų valstybių narių kilmės produktus (146). Teisingumo Teismo teigimu, tokios taisyklės apsunkina kitose valstybėse narėse pagamintų prekių teikimą valstybės narės rinkai ir sulėtina ekonominę tarpusavio skvarbą Europos Sąjungoje apsunkindamos pagamintų prekių pardavimą dėl darbo pasiskirstymo tarp valstybių narių (147). Teismas taip pat pažymėjo, kad ūkio subjektas gali būti suinteresuotas pats nurodyti savo prekių kilmę, nors ir neprivalo to daryti. Tokiu atveju vartotojai gali būti apsaugoti nuo melagingų ar klaidinančių kilmės nuorodų, kurių gali atsirasti kliaunantis galiojančiomis taisyklėmis, kuriomis draudžiamas toks elgesys (148).

Teisingumo Teismas taip nusprendė, kad panašų poveikį gali turėti nacionalinėje teisėje nustatytos ir su produkto kilme susijusios kokybės sistemos. Net jei tokia konkreti kokybės sistema yra neprivaloma, ji nenustoja būti lygiaverčio poveikio priemone, jei atitinkamos nuorodos naudojimas skatina ar gali skatinti nagrinėjamojo produkto pardavimą, palyginti su produktais, kurių atžvilgiu tokia nuoroda nenaudojama (149).

Teismas taip pat yra nusprendęs, kad valstybės narės yra įgaliotos nustatyti jų teritorijoje parduodamų žemės ūkio produktų kokybės sistemas ir kokybės pavadinimus gali naudoti tik jei laikomasi tokių sistemų. Tačiau tokios sistemos ir nuorodos negali būti susiję su reikalavimu, kad atitinkamų produktų gamybos procesas vyktų šalyje, bet turėtų priklausyti tik nuo to, ar egzistuoja esminės objektyvios savybės, suteikiančios produktams teisės aktais reikalaujamą kokybę (150). Todėl tokia sistema turi būti prieinama bet kuriam Sąjungos gamintojui arba bet kuriam kitam galimam Sąjungos veiklos vykdytojui, kurio produktai atitinka reikalavimus. Reikėtų vengti bet kokių reikalavimų, trukdančių tokią sistemą taikyti produktams iš kitų valstybių narių, nes taip palengvinama prekyba vietinės kilmės produktais ir apsunkinamas importuotų gaminių pardavimas (151).

Teismas palankiai vertino nacionalinėje teisėje nustatytas kokybės sistemas, kai pagal jas leidžiama importuoti produktus iš kitų valstybių narių jiems suteiktais pavadinimais, net jeigu jie yra panašūs į pavadinimus, nurodytus nacionaliniuose teisės aktuose, yra su jais palyginami ar jiems tapatūs (152).

Valstybių narių valdžios institucijų vykdoma reklaminė kampanija, apimanti kokybės ir (arba) kilmės ženklinimą, taip pat yra lygiaverčio poveikio priemonė pagal SESV 34 straipsnį. Garsiausia byla, susijusi su tokiu raginimu pirkti nacionalinius produktus, buvo Buy Irish (153) dėl didelio masto kampanijos, kurios metu buvo raginama pirkti nacionalines prekes. Teismas taip pat nusprendė, kad sistema, kurią institucijos sukuria tam, kad būtų skatinamas tam tikrų produktų, pagamintų tam tikroje šalyje ar regione, platinimas, taip pat gali paskatinti vartotojus pirkti tokius produktus, atsisakant importuotų produktų (154).

4.9. Nuotolinės prekybos (prekybos internetu, paštu ir kt.) apribojimai

Tobulėjant informacinėms ir ryšių technologijoms, prekės vidaus rinkoje vis dažniau parduodamos internetu. Taigi, išaugo ir bylų, Teisingumo Teismui pateikiamų dėl internetinių sandorių, susijusių su iš vienos valstybės narės į kitą siunčiamomis prekėmis, skaičius.

Byloje DocMorris (155) Teismui buvo perduoti nagrinėti klausimai, iškelti per nacionalines procedūras dėl žmonėms skirtų vaistų pardavimo internetu kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įsisteigusi DocMorris. Tuometiniai Vokietijos įstatymai draudė paštu prekiauti vaistais, kuriuos leidžiama pardavinėti tik vaistinėse.

Nacionalinis teismas visų pirma iškėlė klausimą, ar pažeidžiamas SESV 34 straipsnis, jei registruotus vaistus, kuriuos toje valstybėje narėje leidžiama pardavinėti tik vaistinėse, uždraudžiama komerciniais tikslais importuoti paštu per kitose valstybėse narėse registruotas vaistines pagal individualų internetu pateiktą užsakymą.

Teismas iš pradžių laikė šį nacionalinį apribojimą prekybos sąlyga, kuri gali pažeisti 34 straipsnį, jei yra diskriminuojanti. Pirma, kaip ir byloje De Agostini (dėl reklamos svarbos nagrinėjamo produkto pardavimui) (156), Teismas pabrėžė, jog internetas yra svarbus produkto pardavimui. Tada jis paaiškino, kad toks tiesmukas draudimas vaistinėms, esančioms ne Vokietijoje, kenkia labiau negu Vokietijos vaistinėms. Todėl ši priemonė pažeidžia SESV 34 straipsnį.

Konkrečiau kalbant, Teismas nusprendė, kad vaistinėms, kurios yra ne Vokietijoje, internetas yra svarbesnis būdas „tiesiogiai patekti“ į Vokietijos rinką (157). Teismas paaiškino, kad dėl draudimo, kuris yra nepalankesnis ne Vokietijoje įsteigtoms vaistinėms, produktams iš kitų valstybių narių gali būti sunkiau patekti į rinką negu nacionaliniams produktams.

Byloje Ker-Optika (158) dėl nacionalinių teisės aktų, kuriais kontaktinių lęšių pardavimas leidžiamas tik medicinos reikmenų parduotuvėse, Teismas patvirtino, kad nacionalinė priemonė, kuria buvo draudžiama prekyba internetu, pažeidė Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/31/EB (159) ir SESV 34–36 straipsnius dėl draudimo vėliau klientams tiekti kontaktinius lęšius.

Neseniai priimtas sprendimas byloje Visnapuu, susijusioje su Suomijos Alkoholio įstatymu, pagal kurį kitoje valstybėje narėje įsisteigęs pardavėjas privalo turėti mažmeninės prekybos licenciją, kad galėtų importuoti alkoholinius gėrimus siekdamas šiuos gėrimus parduoti mažmeninėje rinkoje Suomijoje gyvenantiems vartotojams. Teismas nusprendė, kad reikalavimas turėti mažmeninės prekybos licenciją siekiant importuoti alkoholinius gėrimus užkerta kelią kitose valstybėse narėse įsisteigusiems prekiautojams laisvai importuoti alkoholinius gėrimus į Suomiją, todėl tai yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė pagal SESV 34 straipsnį. Tačiau Teismas taip pat nusprendė, kad SESV 34 ir 36 straipsniais nedraudžiama priimti tokių teisės aktų, jeigu jie yra tinkami tam, kad būtų užtikrintas visuomenės sveikatos ir viešosios tvarkos apsaugos tikslas (160).

4.10. Užstato sistemos reikalavimai

Užstato ir supirkimo sistemos, ypač gėrimų sektoriuje, pastaraisiais dešimtmečiais paskatino nesibaigiančias diskusijas, susijusias su aplinkosaugos teisės aktais ir vidaus rinkos taisyklėmis. Skirtingose valstybėse narėse rinkoje veikiantiems veiklos vykdytojams dėl tokių sistemų dažnai sunku kitoje valstybėje narėje parduoti produktą toje pačioje pakuotėje. Gamintojai ir importuotojai privalo keisti pakuotę, atsižvelgdami į kiekvienos valstybės narės poreikius, todėl paprastai patiria papildomų išlaidų. Tokių sistemų poveikis, t. y. rinkų atskyrimas, dažnai prieštarauja tikros vidaus rinkos idėjai. Todėl tokie nacionaliniai reikalavimai gali būti laikomi prekybos kliūtimi pagal SESV 34 straipsnį. Nepaisant to, užstato sistemos gali būti pateisinamos su aplinkosauga susijusiais motyvais.

Šio amžiaus pirmojo dešimtmečio pradžioje priimtuose dviejuose sprendimuose dėl Vokietijos privalomojo užstato sistemos, skirtos vienkartinėms gėrimų pakuotėms, Teismas patvirtino, kad pagal ES teisę valstybės narės gali rinktis užstato ir supirkimo sistemą, visuotinio pakuočių surinkimo sistemą arba derinti abi sistemas (161).

Šiuo metu užstato sistemoms iš dalies taikomi derinamieji teisės aktai, t. y. 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (162). Tačiau 2020 m. visos Sąjungos mastu veikiančios užstato sistemos nėra. Kai nacionalinės teisės nuostata nepatenka į atitinkamų direktyvų taikymo sritį, reikia įvertinti jos suderinamumą su SESV 34–36 straipsniais.

4.11. Kompensavimas ir lygiagretus importas

Kompensavimas. ES teisė neriboja valstybių narių galios tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas (163); jei tai nėra suderinta ES lygmeniu, kiekviena valstybė narė savo įstatymais nustato, kokiomis aplinkybėmis skiriamos socialinio draudimo išmokos. Tačiau šie įstatymai gali daryti poveikį galimybėms prekiauti, taigi nuo jų gali priklausyti importo mastas. Todėl valstybės sprendimas kompensuoti vaistus gali neigiamai paveikti vaistų importą.

Be to, remiantis bylos Duphar sprendimu, nacionalinės teisės aktų nuostatos, kuriomis reglamentuojamas medicinos priemonių kompensavimas nacionalinėje sveikatos priežiūros sistemoje, yra suderinamos su SESV 34 straipsniu, jei tenkinamos tam tikros sąlygos: nustatant kompensuojamus ir nekompensuojamus produktus negali būti diskriminuojama dėl jų kilmės ir turi būti vadovaujamasi objektyviais bei patikrinamais kriterijais. Be to, turėtų būti įmanoma prireikus keisti kompensuojamų produktų sąrašą, remiantis nustatytais kriterijais. Teismo minimi „objektyvūs ir patikrinami kriterijai“ susiję su tuo, kad rinkoje gali būti kitų, pigesnių produktų, kurių gydomasis poveikis būtų toks pat, atitinkami vaistai gali būti laisvai parduodami be recepto arba produktai gali būti nekompensuojami dėl farmacinių ir medicininių priežasčių, pagrįstų visuomenės sveikatos apsauga.

Vaistų kompensavimo nacionalinių sprendimų priėmimo procedūrų taisyklės buvo nustatytos Tarybos direktyvoje 89/105/EEB dėl priemonių, reglamentuojančių žmonėms skirtų vaistų kainų nustatymą ir šių vaistų įtraukimą į nacionalinių sveikatos draudimo sistemų sritį, skaidrumo (164).

Byloje Decker (165) Teismas nustatė, kad nacionalinės taisyklės, pagal kurias, kompensuojant kitoje valstybėje narėje perkamų vaistų kainą, būtina gauti išankstinį valstybės narės kompetentingos institucijos sutikimą, riboja laisvą prekių judėjimą pagal SESV 34 straipsnį. Šiuo atveju tokiomis taisyklėmis apdraustieji asmenys skatinami pirkti šiuos vaistus savo valstybėje narėje, todėl gali būti varžomas šių produktų importas į kitas valstybes nares.

Lygiagretus importas. Lygiagreti prekyba produktais yra teisėta prekybos vidaus rinkoje forma. Ji yra „lygiagreti“ tuo atžvilgiu, kad prekiaujama tokio paties aprašymo, bet skirtingų partijų produktais, kokiais prekiauja jų gamintojų ar pradinių tiekėjų platinimo tinklai, tačiau prekyba vyksta ne pačiuose tinkluose (dažnai šalia jų). Lygiagreti prekyba atsiranda dėl vaistų (166) ar pesticidų (167) kainų skirtumų, pavyzdžiui, kai valstybės narės nustato arba kitaip kontroliuoja produktų kainas savo rinkose. Lygiagreti prekyba iš esmės skatina sveiką konkurenciją, vartotojams mažina kainas ir tiesiogiai atsiranda dėl vidaus rinkos, užtikrinančios laisvą prekių judėjimą ir užkertančios kelią rinkų atskyrimui nacionaliniu lygmeniu, plėtros (168).

Nors vaistinių preparatų saugumas bei pradinė prekyba šiais produktais reglamentuojama ES teisės aktais, Teismo sprendimuose buvo suformuluoti principai dėl lygiagrečios prekybos šiais produktais teisėtumo, pagrįsti Sutarties nuostatomis dėl laisvo prekių judėjimo (169).

Lygiagretiems importuotojams negali būti taikoma prievolė laikytis tų pačių reikalavimų, kurie taikomi ekonominės veiklos vykdytojams, pirmą kartą prašantiems leidimo prekiauti, jeigu tai nekenkia žmonių sveikatos apsaugai (170). Kai importuojančios valstybės narės kompetentingos institucijos jau turi informaciją, būtiną visuomenės sveikatos apsaugai (nes atitinkamas produktas jau pateko į šios valstybės narės rinką), lygiagrečiai importuojamam produktui leidimas suteikiamas taikant proporcingai „supaprastintą“ (palyginti su leidimo prekiauti produktu išdavimu) procedūrą, jei:

— importuojamu produktu yra leidžiama prekiauti jo kilmės valstybėje narėje ir neatsižvelgiant į to leidimo prekiauti galiojimo pabaigą, ypač kai referencinis leidimas baigiasi ne dėl visuomenės sveikatos apsaugos, bet dėl kitų priežasčių, t. y. vien remiantis referencinio leidimo turėtojo pageidavimu (171), ir

— importuojamas produktas yra iš esmės panašus į produktą, kuriuo leidžiama prekiauti paskirties valstybėje narėje, t. y. šie du produktai neturi būti identiški visais atžvilgiais, tačiau jie turi būti pagaminti bent pagal tą pačią formulę, naudojant tą pačią veikliąją medžiagą, ir turėti tą patį terapinį poveikį (172). Taigi, atsisakymas išduoti leidimą prekiauti negali būti pagrįstas visuomenės sveikatos apsaugos motyvu, jeigu toks atsisakymas pagrįstas vien aplinkybe, kad abu vaistai nėra tos pačios kilmės (173).

Be to, nacionalinės valdžios institucijos negali atsisakyti išduoti lygiagretaus importo licencijos tik dėl to, kad trūksta dokumentų, susijusių su tuo pačiu vaistu, kurį leidžiama importuoti, jeigu jos turi teisinių ir administracinių priemonių atitinkamiems dokumentams gauti (174). Jos taip pat negali atsisakyti išduoti veterinarinio vaisto lygiagretaus importo licencijos tiems, kurie nori jį importuoti siekdami naudoti savo gyvulių ūkyje (175).

Be to, lygiagrečią prekybą reikia skirti nuo reimporto. Pavyzdžiui, vaistų atveju tai yra sandoriai, kai vaistai importuojami į valstybę narę, kurioje leidžiama jais prekiauti, po to, kai juos įsigyja kitos valstybės narės vaistinė iš importuojančios valstybės narės didmenininko. Šiuo klausimu Teismas nusprendė, kad valstybėje narėje pagamintas produktas, kuris yra eksportuojamas ir vėliau reimportuojamas į šią valstybę narę, laikomas importuojamu produktu taip pat, kaip kitoje valstybėje narėje pagamintas produktas (176). Tačiau Teismas nurodė, jog ši išvada netaikoma nustačius, kad produktai buvo eksportuoti siekiant vienintelio tikslo – reimportuoti juos, siekiant apeiti tokius teisės aktus, kaip antai nagrinėjamąjį teisės aktą (177).

4.12. Įpareigojimas vartoti valstybinę kalbą

Reikalavimai vartoti konkrečią kalbą, nustatyti ES teisės aktų nesuderintose srityse, taip pat gali būti ES vidaus prekybos kliūtys, jei dėl jų atsiranda papildoma našta kitų valstybių narių kilmės gaminiams. Todėl tokie reikalavimai gali būti uždrausti SESV 34 straipsniu, jei dėl jų reikia keisti iš kitų valstybių narių atvežtų produktų ženklinimą, dėl kurio patiriama papildomų pakavimo išlaidų (178). Tačiau kai kuriais atvejais gali reikėti vartoti nacionalinę kalbą, siekiant užtikrinti, kad vartotojai lengvai suprastų su atitinkamu gaminiu susijusią informaciją (179).

Pagal Teismo sprendimą byloje Yannick Geffroy (180) SESV 34 straipsnį „būtina aiškinti kaip draudžiantį nacionalinę taisyklę [...], pagal kurią reikalaujama vartoti konkrečią kalbą maisto produktų etiketėse ir neleidžiama vartoti kitos pirkėjų lengvai suprantamos kalbos ar užtikrinti pirkėjų informavimo kitomis priemonėmis“.

Byloje Piageme (181) dėl apibrėžimo, kokią kalbą vartotojai lengvai supranta, Teismas nustatė, kad galima atsižvelgti į įvairius veiksnius, kaip antai „galimą įvairių kalbų žodžių panašumą, daugumos šalies gyventojų mokamas kelias kalbas arba ypatingas aplinkybes, kaip antai plataus masto reklamos kampaniją arba visuotinį produkto platinimą, jei tik galima nustatyti, kad vartotojui suteikiama pakankamai informacijos“.

Remiantis bendruoju proporcingumo principu, valstybės narės gali priimti nacionalines priemones, pagal kurias būtų privaloma tam tikrą informaciją apie šalyje pagamintus arba importuojamus produktus pateikti vartotojui lengvai suprantama kalba. Tačiau aptariama nacionalinė priemonė neturi drausti naudoti kitų vartotojų informavimo priemonių, kaip antai piešinių, simbolių ar piktogramų (182). Ir, pagaliau, priemonė visais atvejais turi būti taikoma tik valstybės narės nustatytai privalomai informacijai ir tada, kai vartotojų neįmanoma tinkamai informuoti jokiais kitais būdais, išskyrus vertimą.

4.13. Asmeniniam naudojimui skirtų prekių importo apribojimai

SESV 34 straipsniu suteikta teisė ne tik įmonėms importuoti prekes komerciniais tikslais, bet ir asmenims importuoti prekes asmeniniam naudojimui, kaip parodė byla Schumacher (183). Asmeniniam naudojimui skirtų prekių importo apribojimai daugiausia susiję su produktais, kurie gali kelti pavojų žmonių sveikatai, pavyzdžiui, alkoholiu, tabaku ir vaistais. Byloje Schumacher privatus asmuo užsisakė vaistą iš Prancūzijos asmeniniam vartojimui. Tačiau Vokietijos, kurioje gyveno šis asmuo, muitinė atsisakė leisti importuoti šį vaistą.

Nacionalinis teismas paklausė, ar teisės aktas, kuriuo privačiam asmeniui draudžiama importuoti vaistą asmeniniam vartojimui, nors šis vaistas yra registruotas importuojančioje valstybėje narėje ir pardavinėjamas joje be recepto, tačiau nupirktas kitos valstybės narės vaistinėje, prieštarauja SESV 34 ir 36 straipsniams. Teismas nusprendė, kad toks teisės aktas pažeidžia SESV 34 straipsnį ir kad šios priemonės negalima pagrįsti visuomenės sveikatos apsauga. Jis paaiškino, jog perkant vaistus kitos valstybės narės vaistinėje suteikiamos tokios pačios garantijos kaip ir perkant vaistus savo valstybės narės vaistinėje.

Tačiau, kaip parodė byla Escalier Bonnarel (184), privatiems asmenims, kurie importuoja prekes, ketindami jas naudoti savo reikmėms, gali būti taikomi tie patys įpareigojimai, kurių turi laikytis komerciniai importuotojai. Šioje byloje buvo pradėtas baudžiamasis procesas prieš du asmenis, kuriems buvo pareikšti kaltinimai, nes jie laikė ir ketino naudoti žemės ūkio pesticidus, neturėdami prekybos leidimo. Kaltinamieji teigė, kad nacionalinių reikalavimų gauti leidimą negalima taikyti ūkininkams, importuojantiems produktus savo reikmėms. Teismas nusprendė, kad valstybės narės privalo tikrinti į jų teritoriją importuojamus augalų apsaugos produktus – tai gali būti „supaprastinta“ procedūra, skirta patikrinti, ar produktui būtinas prekybos leidimas, arba ar reikia laikyti, kad juo prekiauti jau leidžiama importuojančioje valstybėje narėje (185). Teismas nurodė, kad minėti principai galioja neatsižvelgiant į importo tikslą.

5. ŽEMES UKIO PRODUKTAI

Verta pažymėti, kad žemės ūkio produktai yra esminis Teismo sprendimų dėl vidaus rinkos elementas. Šiame skirsnyje aptariami kai kurie konkretūs su šiais produktais susiję klausimai. Mūsų išeities taškas yra SESV 38 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatyta, kad, išskyrus atvejus, kai SESV 39–44 straipsniuose numatyta kitaip, vidaus rinkos kūrimo taisyklės taikomos žemės ūkio produktams (šie produktai apibrėžti šios nuostatos pirmoje pastraipoje ir išvardyti SESV I priede).

Vienas klausimas, dėl kurio Teismas neseniai priėmė sprendimus, yra susijęs su tuo, kokiu mastu valstybės narės gali priimti teisės aktus srityse, kurioms taikomas bendras rinkos organizavimas. Teismas konstatavo, kad įgyvendinant bendrą žemės ūkio politiką, kuri pagal SESV 4 straipsnio 2 dalies d punktą priklauso pasidalijamajai Sąjungos ir valstybių narių kompetencijai, valstybės narės turi teisėkūros įgaliojimus, kurie joms leidžia naudotis savo kompetencija tiek, kiek Sąjunga nepasinaudojo savo kompetencija (186).

Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai yra reglamentas dėl bendro tam tikro sektoriaus rinkų organizavimo, valstybės narės privalo susilaikyti nuo bet kokių priemonių, galinčių jam pakenkti arba nuo jo nukrypti. Taisyklės, kurios trukdo tinkamai veikti bendram rinkos organizavimui, taip pat yra nesuderinamos su tokiu bendru organizavimu, net jei šis klausimas nėra išsamiai reglamentuotas (187).

Nustatant minimalią alkoholio vieneto kainą mažmeninėje prekyboje vynais, jei nėra kainų nustatymo mechanizmo, laisvas pardavimo kainų nustatymas sąžiningos konkurencijos pagrindu yra Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1308/2013, kuriuo nustatomas bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas (188), dalis ir laisvo prekių judėjimo veiksmingos konkurencijos sąlygomis principo išraiška (189).

Vis dėlto bendro rinkos organizavimo sukūrimas netrukdo valstybėms narėms taikyti nacionalinių taisyklių, kuriomis siekiama tikslo, susijusio su bendru interesu, išskyrus tuos, kuriems taikomas tas bendras rinkos organizavimas, net jei tos taisyklės gali turėti įtakos bendrosios rinkos veikimui atitinkamame sektoriuje (190).

Savo sprendime byloje Scotch Whiskey Teismas padarė išvadą, kad Reglamentą (ES) Nr. 1308/2013, kuriuo nustatomas bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas, reikia aiškinti taip, kad pagal jį nedraudžiama nacionalinė priemonė, kuria nustatoma minimali vyno mažmeninė pardavimo kaina už vienetą, jeigu tokia priemonė iš tikrųjų yra tinkama žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos tikslui įgyvendinti ir jeigu, atsižvelgiant į bendros žemės ūkio politikos tikslus ir tinkamą bendro žemės ūkio rinkų organizavimo veikimą, ja neviršijama tai, kas būtina minėtam žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos tikslui pasiekti.

Byloje C-2/18 Teismas laikėsi nuomonės, kad priimdama Reglamentą (ES) Nr. 1308/2013, ypač jo 148 straipsnį, Sąjunga visapusiškai nepasinaudojo savo kompetencija žalio pieno pristatymo sutarčių šalių sutartinių santykių srityje. Taigi šio reglamento negalima aiškinti kaip iš principo draudžiančio valstybėms narėms imtis priemonių šioje srityje (191).

Teismas taip pat nusprendė, kad remiantis nuorodomis į tam tikrus nesąžiningus veiksmus negalima nustatyti, kad tikslą kovoti su nesąžiningais veiksmais, kurio siekiama nagrinėjamais teisės aktais, apima Reglamentas (ES) Nr. 1308/2013, juolab kad šis reglamentas neapima tokių veiksmų visumos ir juo tokie veiksmai nėra sureglamentuoti ir net nėra jame išvardyti (192). Teismas nusprendė, kad ši proporcingumo peržiūra turi būti atliekama visų pirma atsižvelgiant į bendros žemės ūkio politikos tikslus ir tinkamą bendro rinkos organizavimo veikimą, todėl būtina, kad šie tikslai būtų įvertinti atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktuose nustatytą tikslą – kovoti su nesąžininga komercine veikla (193).

Šiuo atveju Teismas padarė išvadą, kad nagrinėjamos teisės nuostatos neviršija to, kas būtina jomis siekiamiems tikslams įgyvendinti. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis tiesiogiai susipažinęs su jam pateikta nagrinėti byla, turi patikrinti, ar priemonės, priimtos siekiant kovoti su nesąžininga komercine praktika sustiprinant pieno gamintojų, kurie nepriklauso pripažintai pieno gamintojų organizacijai, derybines galias ir taip prisidėti prie perspektyvios gamybos plėtros, užtikrinant vienodas sąlygas pieno sektoriaus ūkininkams, nustatant laisvų derybų dėl kainos principo apribojimus, neviršija to, kas būtina (194).

6. EKSPORTO APRIBOJIMAI (SESV 35 STRAIPSNIS)

SESV 35 straipsnyje teigiama, kad „tarp valstybių narių uždraudžiami kiekybiniai eksporto apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio priemonės“.

6.1. Eksporto apibrėžtis

SESV 35 straipsnyje „eksportu“ vadinama valstybių narių tarpusavio prekyba, t. y. eksportas iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę. Ši sąvoka neapima eksporto į šalį, kuri nėra ES valstybė narė.

6.2. Kiekybiniai apribojimai ir lygiavertį poveikį turinčios priemonės

Nors SESV 34 ir 35 straipsnių formuluotės labai panašios, Teisingumo Teismas šias dvi nuostatas vertino skirtingai. SESV 35 straipsnis iš esmės taikomas tik toms priemonėms, kuriomis diskriminuojamos prekės. Šis principas buvo nustatytas byloje Groenveld (195), kurioje Teismas nusprendė, kad SESV 35 straipsnis „taikomas nacionalinėms priemonėms, kurių konkretus tikslas arba poveikis yra eksporto varžymas, sukuriant valstybės narės vidaus prekybos ir eksporto skirtumą“. Jei tokiomis priemonėmis pasiekiama, kad „tos valstybės nacionalinė produkcija arba vidaus rinka įgytų pranašumą prieš kitų valstybių narių produkciją arba prekybą“, taikomas SESV 35 straipsnis (196).

Palyginti su Teismo jurisprudencija, susijusia su SESV 34 straipsniu, SESV 35 straipsnis taip siaurai aiškinamas dėl kelių priežasčių. Importo atveju nediskriminuojančiomis priemonėmis importuotojams galima uždėti dvigubą naštą, jei jie turi laikytis ir savo šalies, ir šalies, į kurią importuoja, taisyklių. Taigi manoma, kad tokioms priemonėms ES teisė taikoma pagrįstai, siekiant apsaugoti vidaus rinką. Tačiau eksportuotojų padėtis kitokia – jiems pakanka laikytis taisyklių, nustatytų vidaus rinkoje. Antra, jei SESV 35 straipsnis būtų taikomas per plačiai, jis galėtų būti taikomas apribojimams, nedarantiems poveikio ES vidaus prekybai.

Byloje Rioja skirtingo vertinimo priežastis buvo geresnės gamybos arba prekybos sąlygos nacionalinėms bendrovėms (197). Byloje Parma tai buvo ypatingo pranašumo suteikimas įmonėms, įsisteigusioms produkto gamybos regione. Saugoma nuoroda „Prosciutto di Parma“ parduodamam griežinėliais supjaustytam kumpiui buvo taikoma su sąlyga, kad kumpis būtų pjaustomas ir pakuojamas jo gamybos regione (198). Dėl tokių vidaus rinkai suteiktų privilegijų nepalankioje konkurencinėje padėtyje atsidūrė kitose valstybėse narėse įsisteigusios įmonės – dėl papildomų išlaidų, kurių galėtų patirti, arba dėl sunkumų gauti tam tikrus produktus, būtinus, kad įmonė galėtų pradėti konkuruoti vidaus rinkoje.

Priimdamas kai kuriuos naujesnius sprendimus pagal SESV 35 straipsnį, Teismas pakeitė paskutinįjį Groenveld principo reikalavimą („kitų valstybių narių gamybos ar prekybos nenaudai“) (199). Byloje Gysbrechts (200) Teismas sprendė dėl Belgijos teisės aktų, pagal kuriuos pardavėjui draudžiama prašyti avanso arba mokėjimo per 7 dienų „sutarties nutraukimo“ laikotarpį, per kurį vartotojas gali nutraukti nuotoliniu būdu sudarytą sutartį. Šiame sprendime Teismas patvirtino Groenveld pateiktą apibrėžtį. Nors draudimas imti avansą galioja visiems šalies teritorijoje veikiantiems prekiautojams, Teismo nuomone, jo tikrasis poveikis prekėms, išvežamoms iš eksportuojančios valstybės narės rinkos, yra didesnis negu prekėms, parduodamoms tos valstybės narės nacionalinėje rinkoje. Įdomu tai, kad šiuo atveju kliūtis didžiausią poveikį turi ne importuojančioje, o eksportuojančioje valstybėje narėje įsisteigusių bendrovių prekybos veiklai (201).

Gysbrechts principas buvo patvirtintas byloje New Valmar, kurioje įmonės, įsisteigusios valstybės narės teritorijoje, turėjo parengti visas sąskaitas faktūras, susijusias su tarpvalstybiniais sandoriais, tik tos valstybės oficialiąja kalba. Priešingu atveju atitinkamas sąskaitas faktūras nacionaliniai teismai pripažintų negaliojančiomis savo iniciatyva. Šiuo atveju pagrindinis Teismo kriterijus buvo tai, ar faktinis priemonės poveikis buvo didesnis iš eksportuojančios valstybės narės rinkos išvežamoms prekėms (202). Jis nusprendė, kad toks apribojimas iš tiesų patenka į SESV 35 straipsnio taikymo sritį. Nors priemonės tikslas paremti ir skatinti valstybės narės vienos iš oficialiųjų kalbų vartojimą yra teisėtas tikslas, vis dėlto ši priemonė nelaikyta proporcinga (203).

Teismas to paties požiūrio laikėsi ir Sprendime Hidroelectrica, kuriame nacionalinės priemonės, kuriomis pirmenybė teikiama elektros energijos tiekimui nacionalinėje rinkoje, laikytos kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemonėmis, kaip tai suprantama pagal SESV 35 straipsnį, nes labiau paveikė elektros energijos eksportą (204).

Neseniai priimtame sprendime byloje VIPA, kuri buvo susijusi su Vengrijos teisės aktais, pagal kuriuos buvo draudžiama Vengrijoje išduoti receptinius vaistus remiantis kitų valstybių narių sveikatos priežiūros specialistų užsakymais, Teismas pridūrė, kad nedidelio ribojamojo poveikio, jeigu jis nėra nei pernelyg netiesioginis, nei per daug neapibrėžtas, pakanka įrodyti, kad egzistuoja lygiaverčio poveikio priemonė pagal SESV 35 straipsnį (205).

7. PREKYBOS APRIBOJIMU PATEISINIMAS

Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinės teisės aktai, kurie yra kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė, gali būti pateisinami vienu iš SESV 36 straipsnyje nustatytų viešojo intereso pagrindų (žr. 7.1 skirsnį) arba privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (žr. 7.2 skirsnį).

Bet kuriuo atveju nacionalinės teisės nuostata turi būti tinkama siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (žr. 7.3 skirsnį).

7.1. SESV 36 straipsnis

SESV 36 straipsnyje išvardyti argumentai, kuriais valstybės narės galėtų pagrįsti tarpvalstybinę prekybą varžančias nacionalines priemones: „34 ir 35 straipsnių nuostatos nekliudo taikyti prekių importo, eksporto ar tranzito draudimų arba apribojimų, jei jie yra pateisinami visuomenės dorovės, viešosios tvarkos arba visuomenės saugumo, žmonių, gyvūnų arba augalų sveikatos ir gyvybės apsaugos, nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos vertybių bei pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos sumetimais.“

Be to, Teismo praktikoje yra nustatyti vadinamieji „privalomi reikalavimai“ (pvz., aplinkos apsauga), kuriais valstybė narė taip pat gali pagrįsti savo nacionalines priemones.

Teisingumo Teismas siaurai aiškina SESV 36 straipsnyje pateiktą leidžiančių nukrypti nuostatų sąrašą – jos visos yra susijusios su neekonominiais interesais (206). Be to, bet kokia priemonė turi atitikti proporcingumo principą. Valstybė narė privalo pateisinti priemones, priimamas pagal SESV 36 straipsnį (207). Tačiau kai valstybė narė pateikia įtikinamą pagrindimą, Komisijos pareiga yra įrodyti, kad taikomos priemonės tuo konkrečiu atveju yra netinkamos (208).

SESV 36 straipsniu negalima pagrįsti nukrypimų nuo suderintų ES teisės aktų (209). Kita vertus, kai tam tikra sritis nėra suderinta ES, valstybės narės savarankiškai nustato apsaugos lygius. Tuo atveju, kai suderinimas yra dalinis, pačiuose derinamuosiuose teisės aktuose gana dažnai aiškiai nurodoma, kad valstybės narės gali taikyti arba griežtinti priemones, jei jos yra suderinamos su Sutartimi. Tokiais atvejais Teismas turi įvertinti atitinkamas nuostatas pagal SESV 36 straipsnį.

Net jei priemonė yra pagrindžiama SESV 36 straipsniu, ji neturi „būti savavališkos diskriminacijos priemonė arba užslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas“. SESV 36 straipsnio antrąja dalimi siekiama apsisaugoti nuo valstybių narių piktnaudžiavimo. Teismas nustatė, kad „[36] straipsnio antruoju sakiniu siekiama neleisti, jog prekybos apribojimai, grindžiami pirmajame to straipsnio sakinyje nurodytais motyvais, būtų atskirti nuo jų tikslo ir panaudoti siekiant įtvirtinti kitose valstybėse narėse pagamintų prekių diskriminaciją arba netiesiogiai saugoti tam tikrus nacionalinius produktus“ (210), t. y. priimti protekcionistines priemones.

Iš pradžių buvo manoma, kad aiškiai taikytinos priemonės gali būti pateisinamos tik SE