LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 232/14

Regionų komiteto perspektyvinė nuomonė „Sanglaudos politikos ateitis“

(2010/C 000/03)

I. POLITINĖS REKOMENDACIJOS

REGIONŲ KOMITETAS

Įžanga

1. palankiai vertina tai, kad Europos Komisija anksti pradėjo diskusijas dėl būsimos Europos sanglaudos politikos architektūros po 2013 m., pateikusi šiuos dokumentus: 2007 m. gegužės mėn. − ketvirtąją sanglaudos ataskaitą, 2008 m. rugsėjo mėn. − Žaliąją knygą dėl teritorinės sanglaudos, 2009 m. balandžio mėn. − Barca ataskaitą ir pažangos ataskaitas dėl ekonominės ir socialinės sanglaudos;

2. džiaugiasi, kad Europos Komisija paprašė Regionų komiteto parengti perspektyvinę nuomonę dėl to, kaip sanglaudos politika galėtų išlikti veiksminga priemone darniam ir tvariam Europos Sąjungos vystymuisi skatinti ir kaip ji priims būsimus ES politikos įgyvendinimo iššūkius;

3. pabrėžia, kad pagal Lisabonos sutarties nuostatas prioritetinis ES tikslas turi likti ir ateityje plėtoti ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos stiprinimo politiką taip skatinant darnų visos Sąjungos vystymąsi. Ypatingas tikslas yra mažinti skirtingų regionų vystymosi lygio skirtumus ir nepalankiausias sąlygas turinčių regionų atsilikimą. Kalbant apie šias vietoves, ypatingą dėmesį reikėtų skirti kaimo vietovėms, su pramonės permainomis susijusioms vietovėms bei didelių ir nuolatinių gamtinių arba demografinių trūkumų turinčioms vietovėms, pavyzdžiui, labai retai apgyvendintiems toliausiai į šiaurę esantiems regionams bei salų, pasienio ir kalnuotoms vietovėms. Reikėtų pripažinti ir miesto vietovių, t. y. ilgalaikį nepriteklių patiriančių miestų ir gyvenviečių, problemas;

4. todėl mano, kad toliau vystoma Europos sanglaudos politika turi siekti ir ateityje padėti tvariai įveikti vystymosi atsilikimą, stiprinti tvarų augimą ir užimtumą Europos regionuose, remti socialinę aprėptį ir konkurencingumą visose valstybėse narėse ir regionuose, užtikrinti subsidiarumą ir finansavimo galimybes ir toliau didinti Bendrijos politikos veiksmingumą;

5. mano, kad diskusijos dėl Europos sanglaudos politikos ateities turi vykti pirmiau nei diskusijos dėl Europos finansų sistemos peržiūros, kadangi politinius tikslus būtina nustatyti iki sprendimo dėl lėšų skyrimo priėmimo. Todėl būsimos sanglaudos politikos finansinė programa šioje nuomonėje nenagrinėjama. Tačiau Regionų komitetas jau dabar pasisako už tai, kad vietos ir regionų vadžios institucijos didelę ES biudžeto dalį toliau skirtų struktūrinės politikos finansavimo priemonėms;

Būsimi iššūkiai sanglaudos politikai po 2013 m.

6. pritaria Komisijos nuomonei, kad ekonominė, socialinė ir teritorinė sanglauda iškelia naujus iššūkius, kuriuos reikės atremti atsižvelgiant į praktinius teritorinio vystymosi aspektus, turimus išteklius ir vystymosi strategiją. Paprastai regioninė ir struktūrinė politika turi prisitaikyti prie besikeičiančių problemų ir galimybių. Todėl Regionų komitetas yra įsitikinęs, kad regionų lygmuo, įtraukdamas vietos lygmens subjektus, gali ypač prisidėti sprendžiant tokius klausimus kaip klimato kaita, energijos tiekimo saugumas, demografiniai pokyčiai arba globalizacija, atidžiai derindamas veiksmus su aukštesnių valdžios lygmenų veiksmais. Svarbu užtikrinti daugiapakopio valdymo principų taikymą ir įvairių lygių administracinių struktūrų bendradarbiavimą;

7. nurodo, kad šie iššūkiai turės poveikį sanglaudos politikai, jei dėl jų tarp Europos regionų padidės ekonominio ir socialinio vystymosi atotrūkis. Todėl reikėtų įvertinti ir tai, kokiu būdu reikia atsižvelgti į naujus iššūkius formuojant sanglaudos politiką. Taip pat reikėtų įvertinti, ar šiuos klausimus reikia spręsti pritaikant teisės aktus, ar bendru politiniu procesu;

8. pabrėžia, kad Europos sanglaudos politika taip pat padeda spręsti naujas problemas didindama regionų konkurencingumą ir patrauklumą. Pavyzdžiui, remdama ekologines inovacijas, energijos efektyvumo didinimo priemones, atsinaujinančios energijos vystymą, ji jau dabar prisideda prie klimato apsaugos, įvairių klimato kaitos padarinių valdymo ir energetinio saugumo. Toks lankstumas padėjo Europos struktūrinei politikai įveikti naujus iššūkius praeityje, galėtų tai padaryti ir ateityje;

9. nemano, kad dėl naujų iššūkių reikia iš esmės naujų struktūrinės politikos priemonių ar naujų papildomų tikslų. Sprendžiant naujas problemas nebus apsieita be svarbiausio struktūrinės politikos tikslo – didinti konkurencingumą ir užimtumo lygį visuose Europos regionuose, taip pat pagreitinti iki šiol dar atsiliekančių regionų konvergenciją. Be to, ir po 2013 m. šiam tikslui bus naudojamos Europos struktūrinių fondų lėšos visuose Europos regionuose siekiant užtikrinti ekonominę ir socialinę sanglaudą ir sumažinti atotrūkį tarp regionų ir pačiuose regionuose;

10. todėl taip pat remia ES teritorinės darbotvarkės tikslus ir pagrindinius žaliosios knygos dėl teritorinės sanglaudos diskusijų rezultatus, kurie kompleksinę regioninę strategiją, kurioje dėmesys sutelkiamas į potencialą, laiko tinkamomis priemonėmis didesnei Europos sanglaudai skatinti. Būsimų iššūkių akivaizdoje Europa negali sau leisti nevystyti bendros skirtingų lygmenų ir skirtingų sektorių politikos. Tik suderinus Europos, nacionalinę ir regionų politiką galima veiksmingai priimti naujus iššūkius;

11. todėl siūlo nuodugniai apsvarstyti, kokiu mastu būtų galima be kitų priemonių kuo veiksmingiau taikyti ir ES struktūrinių fondų priemones, kad būtų galima pasinaudoti su naujais iššūkiais susijusiomis galimybėmis konvergencijai Europoje paspartinti, Europos konkurencingumui pasaulio mastu pagerinti ir pereiti prie mažai anglies dioksido į aplinką išskiriančių technologijų ekonomikos. Atliekant tokią analizę reikia atsižvelgti į sanglaudos politikos ir 2007–2013 m. Lisabonos strategijos sąveiką, būtent į klausimą, ar struktūrinių fondų lėšų skirstymas pagal minėtos strategijos tikslus turėjo poveikio sanglaudai. Tokia analizė leistų, prireikus, perorientuoti strategines sanglaudos politikos gaires;

12. pažymi, kad ES struktūriniai fondai jau einamuoju 2007–2013 m. finansavimo laikotarpiu iš esmės prisidėjo prie Lisabonos strategijos įgyvendinimo, nes regionai buvo labiau įtraukti į įgyvendinimo procesą, todėl mano, kad būtina ir toliau Europos struktūrinės politikos potencialą panaudoti atnaujintai Lisabonos strategijai įgyvendinti, o sanglaudos politiką sutelkti į atnaujintos Lisabonos strategijos tikslus, tačiau būtina laikytis pradinio sanglaudos politikos tikslo, t. y. mažinti mažiau išsivysčiusių regionų ir kitų ES vietovių skirtumus. Sanglaudos politikos veiksmingumas ir poveikis iš esmės priklauso nuo atitinkamų makroekonominių sąlygų. Palankios ekonominės ir politinės sąlygos, remiančios konkurencingumą ir užimtumą regionuose yra pagrindas siekiant savaiminio ekonominio augimo regionuose. Šiuo požiūriu sanglaudos politika yra svarbiausia gretutinė politika atsilikusių regionų konkurencingumui stiprinti;

13. be to, pabrėžia, kad sanglaudos politikos veiksmingumas ir poveikis iš esmės priklauso nuo atitinkamų ekonomikos būklės. Palankių ekonominių ir politinių sąlygų, konkurencingumo ir užimtumo regionuose skatinimas yra esminės svarbos siekiant užtikrinti savarankišką regionų ekonomikos augimą. Šiuo požiūriu sanglaudos politika yra svarbiausia gretutinė politika atsilikusių regionų konkurencingumui stiprinti;

14. todėl pritaria Europos Komisijos teiginiui komunikate dėl strategijos „Europa 2020“, kad ekonominė, socialinė ir teritorinė sanglauda turi išlikti pagrindiniu strategijos „Europa 2020“ prioritetu. Sanglaudos politika ir struktūriniai fondai yra ne tik svarbios Sąjungos politikos priemonės per se, bet ir lemiami veiksniai, skatinantys novatoriško, tvaraus ir kompleksinio augimo įgyvendinimą valstybėse narėse ir regionuose. Kad ši strategija būtų sėkminga, būtina glaudžiai susieti ekonominius, socialinius ir aplinkos politikos tikslus. Tačiau pasiūlytos pavyzdinės iniciatyvos neturėtų apriboti Europos sanglaudos politikos. Struktūriniai fondai turi išlaikyti gebėjimą spręsti problemas regionų lygiu ir negali apsiriboti tik sektorių poreikių tenkinimu;

15. pabrėžia, kad Europos sanglaudos politika vaidina svarbų vaidmenį tiek skatinant socialinę sanglaudą, tiek mažinant socialinius skirtumus Europos Sąjungoje. Todėl Regionų komitetas atkreipia dėmesį į tai, kad būtent dėl finansų ir ekonomikos krizės socialinio poveikio socialinė sanglauda formuojant politiką turi būti siejama su ekonomine ir teritorine sanglauda ir to nereikėtų pamiršti ateityje. Vis dėlto, reikėtų turėti omenyje tai, kad sanglaudos politika turėtų būti ilgalaikė, kad ja būtų galima reaguoti į trumpalaikius pokyčius, kuriuos lemia ekonominės padėties pablogėjimas;

16. mano, kad dėl finansų ir ekonomikos krizės poveikio darbo rinkoms į užimtumą orientuota Europos sanglaudos strategija ateityje taps dar svarbesnė. Šios strategijos nepavyks įgyvendinti be svarbiausios Bendrijos darbo rinkos ir užimtumo politikos paramos priemonės – Europos socialinio fondo (ESF). Europos socialinis fondas turi ir ateityje išlikti sanglaudos politikos finansavimo priemone, naudojama įgyvendinant socialinės sanglaudos tikslus. Be to, lėšas iš struktūrinių fondų Europos regionams reikia skirstyti kompleksiškai. ESF turi būti skiriama pakankamai lėšų, kad būtų galima užtikrinti Bendrijos darbo rinkos, užimtumo politikos ir socialinės aprėpties tikslų įgyvendinimą;

17. mano, kad ypatinga Europos sanglaudos politikos vertė turi būti matuojama jos rezultatais, ir šiomis aplinkybėmis nurodo Regionų komiteto nuomonę dėl sanglaudos politikos sverto poveikio. Europos struktūriniai fondai yra svarbi priemonė siekiant visiems regionams suteikti galimybę išnaudoti savo vidinį potencialą augimui, užimtumui ir klestėjimui. Į bendrus Europos prioritetus orientuotos programos grindžiamos suderintomis vystymo strategijomis ir yra vykdomos decentralizuotai. Taip jos apčiuopiamai padeda plėtoti augimo potencialą vietos ir regionų valdžios institucijų lygmeniu;

18. pažymi, kad iš daugelio teigiamų Europos sanglaudos politikos rezultatų reikėtų išskirti mokslinių tyrimų ir inovacijų bei žinioms imlių paslaugų skatinimą. Daugelį struktūriniam vystymuisi svarbių projektų, visų pirma kalbant apie mokslinę ir techninę infrastruktūrą ir novatoriškų metodą kūrimą darbo rinkos ir užimtumo politikos srityje, atsiliekančiuose ir kituose Europos regionuose buvo galima įgyvendinti tik ES struktūrinių fondų lėšomis. Tokiu būdu visoje Europoje buvo įgyvendinta daug projektų, kurie puikiai parodo ES struktūrinių fondų paramos pridėtinę vertę Europai. Regionams skirta sanglaudos politika kartu su Europos kompetencijos skatinimu užtikrina, kad Europos inovacijų politika būtų veiksminga pakankamai plačiai ir būtų galima sėkmingai įgyvendinti strategiją „Europa 2020“. Kad būtų galima maksimizuoti ir sustiprinti mokslinių tyrimų ir inovacijų poveikį ir rezultatus regionuose, svarbu užtikrinti inovacijų ir mokslinių tyrimų politikos bei sanglaudos politikos programų ir finansavimo priemonių koordinavimą;

19. tačiau kartu nurodo, kad Europos struktūriniai fondai daro ne tik tiesioginį poveikį per suteiktą paramą. Jie padeda užtikrinti, kad įvairiais lygmenimis veikiantys suinteresuotieji subjektai, kurie įgyvendina regionines ir struktūrines strategijas, siektų bendrų tikslų. Todėl Regionų komitetas įsitikinęs, kad tokiu būdu gerokai padidinamas ekonominei, socialinei ir teritorinei sanglaudai pasiekti skirtų Europos, nacionalinių, regioninių ir vietos lygmens lėšų veiksmingumas. Daugiapakopio valdymo sistema, pagal kurią atsakomybė už programų įgyvendinimą remiamose teritorijose yra decentralizuota, užtikrina, kad Europa bendrų tikslų siektų nuosekliomis priemonėmis, ir kartu suteikia galimybes nustatyti prioritetus regionų ir vietos lygiu. Regionų komiteto nuomone, būtent čia ir glūdi finansiniu solidarumu neapsiribojanti Europos struktūrinės politikos pridėtinė vertė;

20. mano, kad šiuo metu vykdomas paskutinio finansavimo laikotarpio ex-post įvertinimas ir būsimas vidurio laikotarpio įvertinimas turėtų būti panaudoti teigiamam struktūrinių fondų paramos poveikiui ir galimybėms parodyti;

Sanglaudos politikos po 2013 m. principai

21. pritaria F. Barca ataskaitoje pateiktam teiginiui, kad struktūrinė politika turi būti susieta su bendrais Europos Sąjungos tikslais augimui, gerovei ir sanglaudai didinti bei taikai išsaugoti, todėl mano, kad būtina toliau įgyvendinti šią politiką visuose Europos regionuose ir ypatingą dėmesį skirti silpniausiai išsivysčiusiems regionams. Struktūrinė politika yra vienas Europos integracijos proceso ramsčių, leidžiančių piliečiams susitapatinti su Europos projektu. Todėl būsimos Europos sanglaudos politikos formulė galėtų būti tokia: prie Europos paramos programų, kuriose nustatyti strateginiai parametrai, pridėję regionų ir vietos lygmens kompetenciją spręsti problemas, gautume ekonominę, socialinę ir teritorinę sanglaudą;

22. mano, kad būtų tikslinga sukurti metodą, skirtą struktūrinių fondų lėšomis finansuojamų projektų anglies pėdsakui įvertinti ir primygtinai rekomenduoja ateityje planuojant programas atsižvelgti į jų neutralumą anglies dvideginio išsiskyrimo požiūriu. Kaip jau numatyta kai kuriose valstybėse narėse, dėl investicijų neturėtų dar labiau išaugti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekis;

23. atsižvelgdamas į tai, nurodo, kad decentralizuotas sanglaudos politikos metodas davė lauktų rezultatų, todėl turėtų būti išsaugotas. Tačiau reikėtų įvertinti, kokias procedūras būtų galima supaprastinti, kad būtų galima sumažinti su sanglaudos politikos priemonių administravimu susijusią biurokratinę naštą;

24. pasisako už diferencijuotą koncepciją ir kruopščiai atrinktų ir patikimų rodiklių taikymą sanglaudos politikai įvertinti, kad lėšos būtų panaudotos kuo tikslingiau ir būtų galima parodyti išsamų struktūrinės politikos poveikį;

25. nurodo, kad ir kitų ES sričių politika daro įtaką ekonominei, socialinei ir teritorinei sanglaudai, todėl tose srityse taip pat turėtų būti atsižvelgiama į sanglaudos politikos tikslus; dėl šios priežasties ragina Europos Komisiją ex-ante ištirti teisinių ir neteisinių pasiūlymų teritorinį poveikį sritims, turinčioms aiškų teritorinį pobūdį (viešosios paslaugos, transportas, energetika, aplinka, konkurencija, žemės ūkis ir kt.). Regionų komitetas taip pat ragina Europos Komisiją rengiant Penktąją ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos pažangos ataskaitą į šią aplinkybę ypač atsižvelgti. Regionų komitetas ypač palankiai vertina Komisijos pastangas sanglaudos politiką labiau susieti su aiškų teritorinį poveikį turinčia kitų sričių politika ir siekti sinerginio poveikio;

26. mano, kad ES sanglaudos politika savo turiniu turėtų būti glaudžiai susijusi su teisinėmis ES valstybės pagalbos ir visuotinės ekonominės svarbos paslaugų nuostatomis. Todėl vykdant ES sanglaudos politikos reformą, turėtų būti persvarstyti ir ES valstybės pagalbos teisės aktai. Gali prireikti diferencijuotų sprendimų visų pirma kalbant apie pasaulio mastu konkuruojančias teritorijas ir investicijas į perspektyvias pramonės šakas. RK ragina Komisiją pasinaudoti naujuoju visuotinės ekonominės svarbos paslaugų srities teisniu pagrindu – Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 14 straipsniu – ir, be kita ko, patikslinti šių paslaugų finansavimo mechanizmų ir atitinkamų Bendrijos priemonių suderinamumą;

27. patvirtina, kad partnerystės principas ir su tuo susijęs ekonomikos ir socialinių partnerių bei kitų regiono ir vietos lygmens dalyvių įtraukimas į visus struktūrinių fondų finansavimo etapus siekiant platesnio pritarimo ir intervencijų tikslingumo buvo naudingas, todėl siūlo partnerystei sustiprinti dar labiau skatinti regionų geriausios praktikos mainus. Vis dėlto Regionų komitetas mano, kad išsamesnių teisinių nuostatų dėl partnerystės pobūdžio Europos lygmeniu nereikia;

28. mano, jog atsižvelgiant į vis labiau mažėjančius finansinius išteklius, būtina nuolat vertinti Europos sanglaudos politikos efektyvumą. Šiuo požiūriu papildomų galimybių įgyvendinti sanglaudos politiką gali suteikti geresnis privačių išteklių panaudojimas. Bet kokiu atveju privačių išteklių naudojimas sanglaudos politikos srityje turi būti paskata, o ne jos pakaitalas;

29. patvirtina, jog būtina sudaryti palankesnes sąlygas įgyvendinant sanglaudos politiką tam tinkamose srityse naudoti atnaujinamuosius fondus ir labiau nei iki šiol naudoti skolinimo priemones, todėl šiuo požiūriu pripažįsta Europos investicijų banko vaidmenį ir vertina tokias priemones kaip JEREMIE ir JASPERS plėtojant ir įgyvendinant paskolomis grindžiamomis struktūrinių fondų programas;

30. pasisako už nuoseklesnį subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymą sanglaudos politikoje. Tačiau šie principai neturi apsiriboti tik veiksmingumo kriterijais. Iki šiol buvo sėkmingai taikyta decentralizuota Europos sanglaudos politikos sistema, kai bendradarbiaujant su Komisija nacionaliniu ir regionu lygiu parengtas veiksmų programas autonomiškai įgyvendina nacionalinės, regionų ir vietos institucijos. Šią sistemą reikia išsaugoti ir toliau stiprinti regionų ir smulkesnių administracinių vienetų atsakomybę už Europos sanglaudos politikos įgyvendinimą;

31. ypač palankiai vertina 2007–2013 m. finansavimo laikotarpiu taikytą strategiškesnio ES struktūrinės politikos valdymo metodą. Valdymo metodas, kai vadovaujamasi tikslais, o ne tinkamumo paramai gauti taisyklėmis, leidžia regionams pasirinkti tinkamiausias priemones bei instrumentus ir, prireikus, juos prisitaikyti savo reikmėms, bet tuo pačiu paisant jų sąsajų su ES masto tikslais;

32. be to, pakartoja, kad reikia geriau derinti kaimo plėtros (antrasis BŽŪP ramstis) priemones su regionine politika, kad miestas ir kaimas būtų plėtojami nuosekliau. Dėl šio koordinavimo galėtų būti sukurtas ES lygmens strateginis pagrindas, kurį sudarytų bendrosios Bendrijos strateginės gairės, taikomos struktūriniams fondams ir EŽŪFKP;

33. mano, kad su Europos strateginiais tikslais susijusi ataskaitų teikimo ir kontrolės sistema, skirta įvertinti pažangą ir patikrinti valstybėse narėse taikomų kontrolės ir audito metodų patikimumą, siekiant mažiau, tačiau geriau kontroliuoti, ir aiški bei stabili audito sistema strateginiam valdymui būtų labai naudingos. Tokiu būdu būtų galima išvengti nereikalingos administracinės naštos;

34. mano, kad Europos regioninės plėtros fondui ir Europos socialiniam fondui pradėtos taikyti vieno fondo finansavimo programos davė gerų rezultatų. Vieno fondo finansavimo principu buvo gerokai supaprastintos tvirtinimo ir persvarstymo procedūros palyginti su anksčiau taikytomis keleto fondų finansuojamomis programomis. Reikiamas lankstumas buvo užtikrintas nustačius taisykles, kad tam tikru mastu pagal programas gali būti įgyvendinamos ir kito fondo finansuojamos priemonės. Fondų ir atitinkamų jų veiksmų programų derinimas turėtų būti toliau stiprinamas, siekiant galutinio tikslo – didesnio ESF ir ERPF papildomumo vietos ir regionų lygiu;

35. norėtų pabrėžti, kad ir ateityje reikia mažinti biurokratiją ir palaipsniui supaprastinti ES struktūrinių fondų lėšų skyrimo, įsisavinimo, apskaitos bei kontrolės administravimą. Tai turėtų būti vienas būsimų programų rengimo reikalavimų;

36. pažymi, kad dabartiniu finansavimo laikotarpiu buvo sugriežtinti įgyvendinimo reikalavimai ir finansinės kontrolės taisyklės. Skelbtas supaprastinamas iš dalies tapo sugriežtinimu. Todėl atsirado pernelyg didelė našta. Be to, vėlesnė analizė rodo, kad nukenčia vystomojo darbo veiksmingumas. Dėl šios priežasties Regionų komitetas pasisako už paprastas ir skaidrias, tačiau veiksmingas, kontrolės procedūras. Komitetas mano, kad tam nebūtina kiekvienu finansavimo laikotarpiu atlikti visapusį atitikties vertinimą. Tam turėtų pakakti nusistovėjusių nacionalinio finansavimo taisyklių pripažinimo. Norint supaprastinti procedūras taip pat reikėtų įvertinti audito įstaigų struktūrą, kontrolės standartus ir paklaidos ribos apibrėžtį ir nustatymą. Kai taisyklės ir standartai keičiami atgaline data, kyla painiava ir apsunkinamas atitinkamas administravimas, todėl ateityje to būtina vengti. Papildomai reikėtų ištirti alternatyvią galimybę taikyti bendrąjį proporcingumo principą, kuriuo siekiama priderinti stebėsenos reikalavimus prie struktūrinių fondų lėšomis finansuojamų projektų dydžio;

37. nurodo, kad pagal Lisabonos sutarties naują nuostatą, pagal kurią valstybės narės taip pat yra atsakingos už ES biudžeto vykdymą, gali atsirasti papildomų galimybių procedūroms supaprastinti. Regionų komitetas mano, kad yra ir kitų būdų supaprastinti procedūras – Komisija galėtų išanalizuoti valstybių narių audito procedūras ir pasvarstyti, ar nebūtų galima sudaryti „pasitikėjimo sutarčių“ ir taip išvengti audito procedūrų dubliavimosi. Smulkių projektų taisyklėms turėtų būti taikomas proporcingumo principas – tai padės sumažinti naštą;

Būsima sanglaudos politikos architektūra po 2013 m.

38. palankiai vertina tai, kad nuo 2000 m. ES struktūrinė politika, atsisakant ankstesnių tikslų didelės įvairovės ir nemažo skaičiaus konkrečių Bendrijos iniciatyvų, taip pertvarkė paramos sistemą, kad buvo padaryta didelė pažanga aiškumo ir supaprastinimo požiūriais. Šiai pažangai neturėtų vėl iškilti pavojus;

39. mano, kad tikslų skaičiaus sumažinimas, visų Europos regionų įtraukimas, ypatingą dėmesį skiriant atsiliekantiems regionams, ir kompetencijos sričių padalijimas tarp įvairių lygmenų, suteikiant regionams atsakomybę už decentralizuotą programų kūrimą ir įgyvendinimą, iš esmės pasiteisino;

40. tačiau yra įsitikinęs, kad pasitelkiant Europos sanglaudos politiką reikia toliau gerinti ekonominę, socialinę ir teritorinę Bendrijos sanglaudą ir jos konkurencingumą, taip stiprinant tvarų ekonomikos augimą, aukštą užimtumo lygį, socialinę aprėptį ir viešųjų paslaugų kokybę bei ir veiksmingumą, ir pabrėžia, kad reikia sudaryti vienodas sąlygas atitinkamoms šalims ir regionams Europoje. Ateityje visų pirma reikėtų padėti atsiliekantiems regionams, neatsižvelgiant į tai, kuriose valstybėse narėse jie yra. Sanglaudos politika padeda į visų sričių ES politines strategijas įtraukti visuomenę vietos ir regionų lygiu;

41. mano, kad Europos sanglaudos politika daugeliu atvejų tapo ir inovacijų, konkurencingumo bei augimo, taigi ir darbo vietų tvarumo priemone;

42. pritaria Komisijos nuomonei, kad Europos sanglaudos politika ir toliau turi būti sutelkta į ekonominio atotrūkio mažinimą silpnesniuosiuose naujųjų valstybių narių regionuose. Todėl pritaria atitinkamam sanglaudos politikos priemonių sutelkimui į šias valstybes nares ir regionus. Sanglaudos politika turi padėti stiprinti vidaus rinkos ir Europos integracijos plačiąja prasme teikiamas galimybes. Tačiau būtina užtikrinti, kad ES sanglaudos politika netaptų vien „pinigų pervedimo“ priemone;

43. mano, kad, stiprinant sanglaudą Europoje, ir ateityje reikės didžiausią Europos struktūrinių fondų lėšų dalį skirti atsiliekantiems regionams, kad būtų pasiekta tolesnė pažanga panaikinant didžiausius regioninius skirtumus. Dabartinis atsiliekančių regionus apibrėžimas – regionai, kuriuose vienam gyventojui tenkantis BVP yra mažesnis nei 75 proc. ES vidurkio pagal NUTS II lygį – pasitvirtino kaip tinkamas kriterijus atrenkant paramai tinkamas vietoves. Norint įvertinti sanglaudos politiką, reikia sukurti rodiklius, kurie būtų žemesni nei NUTS II lygis, kad išryškėtų regioniniai ypatumai ir reali padėtis regionuose;

44. pritaria tam, kad ir tiems regionai, kurie netenkina maksimaliai remtinų regionų kriterijų, reikėtų teikti pagalbą patikimomis, tinkamomis ir visapusiškomis paramos priemonėmis, kuriose būtų atsižvelgiama į konkrečią šių regionų padėtį, siekiant – taip pat ir visos ES labui – sutelkti ir išlaikyti turimą jų potencialą. Tik taip galima užtikrinti šiuo metu padarytos struktūrinių fondų rėmimo pažangos šiuose regionuose tvarumą. Šiems regionams (įskaitant tuos, kurie yra paveikti vadinamojo statistinio poveikio) turi būti numatytos tinkamos ir teisingos pereinamojo laikotarpio priemonės pagal konvergencijos tikslą, kad būtų išvengta staigaus paramos nutraukimo peržengus 75 proc. ribą ir būtų regionams užtikrintas tolesnis jų konkurencingumo stiprinimas. Bet kuriuo atveju, nepaisant būsimos regioninės politikos struktūros ir jos tikslų, finansinė parama turėtų būti garantuojama tiems regionams, kurie pirmą kartą netenkina paramos gavimo kriterijų pagal konvergencijos tikslą;

45. palankiai vertina tai, kad Europos Parlamentas ir Europos Komisija aiškiai pripažino ypatingą padėtį tų regionų, kurie po 2013 m. nebegalės gauti maksimalios paramos pagal konvergencijos tikslą;

46. kartu su Europos Parlamentu ragina Europos Komisiją „atsižvelgiant į teritorinę sanglaudą nustatyti išsamesnę laipsniškos pereinamojo laikotarpio paramos sistemą regionams, kurie netrukus viršys 75 proc. BVP ribą, kad būtų aiškesnė jų padėtis ir užtikrintesnis vystymasis“ (1);

47. pabrėžia, kad regioninio konkurencingumo bei užimtumo tikslo regionams po 2013 m. turi būti toliau teikiama išsami parama pagal Europos sanglaudos politikoje numatytą finansavimą, nes šiuose regionuose tebėra daug skurdžių vietovių ir socialiniai bei teritoriniai skirtumai šiuose regionuose gilėja visoje Europoje. Šie regionai atlieka svarbų vaidmenį įgyvendinant Lisabonos strategiją. Šių regionų indėlis stiprinant sanglaudą ir konkurencingumą bus ilgalaikis tik tuo atveju, jei pavyks nuolat plėtoti konkurencingumą, inovacijas ir užtikrinti aukštą užimtumo lygį derinant tai su tvarumo reikalavimais;

48. palankiai vertina tai, kad – kaip nurodė Europos Komisija savo Penktojoje tarpinėje sanglaudos ataskaitoje – dauguma valstybių narių pritarė regioninio konkurencingumo bei užimtumo tikslo išlaikymui ir kad tai taip pat numatyta 2009 m. balandžio mėn. tuometinės už regioninę politiką atsakingos Europos Komisijos narės Danuta Hübner svarstymams skirtame dokumente bei Fabrizio Barca ataskaitoje dėl Europos sanglaudos politikos reformos;

49. pritaria Europos Komisijai, kad ir struktūriniu požiūriu stipresni regionai, kuriems šiuo metu parama teikiama pagal antrąjį struktūrinių fondų tikslą „Regioninis konkurencingumas ir užimtumas“, privalo didinti savo investicijas į kūrybiškumą ir inovacijas ir spartinti naujų idėjų pavertimą naujais produktais, paslaugomis arba procesais;

50. mano, kad atsižvelgiant į naujojoje ES sutartyje įtrauktas nuostatas dėl teritorinės sanglaudos, ateityje sanglaudos politikos teritorinio aspekto reikšmė išaugs. Ragina Europos Komisiją svarstant sanglaudos politikos ateitį atsižvelgti į konsultacijų dėl Žaliosios knygos dėl teritorinės sanglaudos metu gautus 400 atsiliepimų (žr. Regionų komiteto nuomonę). Todėl regionai turėtų patys apibrėžti savo stipriąsias puses ir parengti konkrečius poreikius atitinkančias strategijas. Teritorinis vystymas ir ateityje priklausys valstybių narių kompetencijai, ir todėl būtina atsižvelgti į jų galių vidinį pasidalijimą. Įtraukiant regioninį ir vietos lygmenį siekiama užtikrinti į rezultatus orientuotą, turinio ir erdvės požiūriu susijusį teritorinį vystymą ir veiksmingą lėšų panaudojimą;

51. pritaria tam, kad Europos sanglaudos politikos sistemoje išliktų miestų dimensija. Miestai ir didmiesčių sritys yra svarbi augimo ir inovacijų varomoji jėga. Tačiau kad jie galėtų ir toliau atlikti šį vaidmenį, ateityje taip pat prireiks priemonių užtikrinti miestų ir problemas patiriančių didmiesčių, visų pirma silpniau išsivysčiusiuose ES regionuose, socialinį ir ekonominį stabilumą. Miestai ir didmiesčių sritys taip pat dalyvauja aplinkinių zonų vystymosi procese. Be to, jie sudaro sąlygas naudotis žiniomis, paslaugomis ir prekėmis tinkamu lygiu. Miesto politika turėtų būti plėtojama skatinant miesto zonų vidaus vystymosi veiksnius, taip pat stiprinant miestų centrų santykius ir ryšius;

52. siūlo sanglaudos politikoje daugiau atsižvelgti į miesto ir kaimo vietovių sąveiką dideliuose veikiančiose ekonominiuose regionuose. Sanglaudos politika yra tinkama priemonė įtvirtinti kompleksinį požiūrį į vystymąsi, kuriuo remiantis galima spręsti problemas, egzistuojančias įvairiose miesto ir kaimo vietovėse ir jų deriniuose. Todėl būtina geriau tarpusavyje koordinuoti Europos struktūrinių fondų ir Europos Žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) tikslus ir priemones. Kadangi regionų problemos siejasi su kiekvieno regiono specifika, pasisakoma už tai, kad kiekvienas regionas, neperžengdamas nustatytų ribų, apibrėžtų savo tikslus ir priemones, kad galėtų pats vadovauti savo plėtotei, pasitelkdamas ES lėšas;

53. mano, kad reikia daugiau dėmesio skirti kaimo vietovių rėmimui bei kaimo vietovėse esančių mažų ir vidutinio dydžio miestų vaidmeniui. Tik taip galima išspręsti su struktūrų trūkumu, migracinėmis tendencijomis bei gyventojų senėjimu susijusias daugelio Europos Sąjungos kaimo vietovių problemas. Reikia geriau suderinti Europos struktūrinių fondų ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai tikslus ir priemones;

54. atkreipia dėmesį į tai, kad, taikant Lisabonos sutartimi nustatytą teritorinės sanglaudos principą, ypatingą dėmesį reikėtų skirti ir su pramonės permainomis susijusioms vietovėms ir toms vietovėms, kurių gamtinės ir demografinės sąlygos nuolat yra sunkios, pavyzdžiui, labai retai apgyvendintiems, toliausiai į šiaurę esantiems regionams bei salų, pasienio ir kalnuotoms vietovėms,

55. pabrėžia, kad pagal trečiąjį struktūrinių fondų tikslą „Europos teritorinis bendradarbiavimas“ suteikta parama pasienio, tarptautiniam ir tarpregioniniam bendradarbiavimui pasitvirtino ir turėtų būti toliau teikiama ir stiprinama po 2013 m. Teritorinis bendradarbiavimas, pasinaudodamas vietos ir regionų valdžios institucijų bendradarbiavimo teikiamu papildomu potencialu, labai prisideda prie Europos Sąjungos konkurencingumo ir jos ekonominės, socialinės, o svarbiausia – socialinės sanglaudos stiprinimo. Šiuo požiūriu dabartines programas, pvz., ESPON, „Regionų ekonominiai pokyčiai“ arba URBACT ateityje reikėtų sujungti kaip horizontalias teritorinio bendradarbiavimo priemones, kurios būtų naudingos visoms trims bendradarbiavimo rūšims. Pasienio regionų atveju, visi regionai, kurie atitinka reikalavimą prisidėti prie ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos, turėtų ir toliau tenkinti pagal Teritorinės sanglaudos tikslą remtino regiono reikalavimus;

56. šiuo požiūriu pripažįsta Europos Komisijos atliktą darbą kuriant Europos teritorinio bendradarbiavimo grupę (ETBG) ir ragina vietos ir regionų valdžios institucijas taikyti šią priemonę įgyvendinant teritorinį bendradarbiavimą platesniu nei iki šiol mastu, be to ragina Europos Komisiją spręsti dabartiniuose reglamentuose esančius netipinius atvejus, pavyzdžiui, pasienio bendradarbiavimo atveju, kai sudėtinga kurti funkcines regionų jūrinio bendradarbiavimo vietoves (dėl reglamentuose nustatytos 150 km ribos), ir pasiūlymuose dėl būsimos teritorinio bendradarbiavimo formos išsamiau apibrėžti makroregionų vaidmenį, taip pat reikia persvarstyti dabartinę teminių strategijų nustatymo praktiką. Vietos ir regionų valdžios institucijas reikėtų aktyviau įtraukti į šių strategijų rengimą ir įgyvendinimą;

57. rekomenduoja pagalvoti apie Fabrizio Barca pasiūlymą artimiausiu paramos laikotarpiu nedidelę sanglaudos politikos biudžeto dalį skirti novatoriškoms priemonėms, kurias turėtų tiesiogiai valdyti Europos Komisija, kad būtų skatinamas Bendrijos mastu novatoriškų metodų taikymas regioninėje politikoje;

Sanglaudos politikos įgyvendinimo sistema

58. mano, kad atsakomybę už veiklos programų, grindžiamų regionų vystymo strategijomis, kurios sudaro bendradarbiavimo ir partnerystės su aukštesnio lygio valdžios institucijomis sistemos dalį, sudarymą ir įgyvendinimą reikia perduoti regionams, nes tokia praktika per keletą programavimo laikotarpių pasiteisino. Todėl bendrų išteklių valdymo, taip pat programavimo bei įgyvendinimo regioniniu lygmeniu sistemą reikėtų išlaikyti ir ateityje. Šiuo požiūriu turi būti sustiprinti subsidiarumo ir proporcingumo principai. Pagaliau, bus galima išnaudoti turimą vystymo potencialą regionų ir vietos lygmeniu ir sutelkti bendram darbui regionų suinteresuotuosius subjektus;

59. todėl Komitetas labai palankiai vertina siekį išlaikyti regionų kompetenciją vykdant Europos struktūrinę politiką ir nepritaria, kad atsakomybė (pavyzdžiui, dėl produkto parinkimo) būtų perduota Europos lygmeniui;

60. pritaria, kad būtų tęsiamos ir stiprinamos pastangos mažinti biurokratiją ir supaprastinti procedūras, ir siūlo einamuoju finansavimo laikotarpiu rengiant būsimų administracinių procedūrų tvarką atsižvelgti į Komisijos įsteigtos darbo grupės dėl administravimo supaprastinimo rezultatus ir gana anksti į šį darbą įtraukti Regionų komitetą. Procedūros turi būti kuo paprastesnės ir skaidresnės, ir tai yra svarbios veiksmingo išteklių panaudojimo prielaidos;

61. mano, kad reikėtų apsvarstyti ir kitas Europos paramos politikos sritis, kurias iki šiol centralizuotai administruoja Europos Komisija, pavyzdžiui, inovacijų finansavimą – galbūt jas būtų galima perduoti decentralizuotai ES struktūrinių fondų sistemai ir regionų valdžios atsakomybei, juolab, kad inovacijų skatinimas jau yra tapęs ES struktūrinių fondų programų kertiniu akmeniu. Savo ruožtu vietos vystymo koncepcijas regionai kuria remdamiesi miestų ir subregionų pavyzdžiu – pateikia savo regionų plėtros strategijas ir ieško nevalstybinių vietos ir regionų suinteresuotų subjektų, kurie galėtų paremti programų įgyvendinimą, kad ES struktūrinės politikos įgyvendinime aktyviai taip pat dalyvautų ir žemesnio nei regioninio lygmens administracija;

62. pabrėžia, kad vietos ir regionų valdžios institucijos per pastaruosius metus yra sukaupusios nemažai iš esmės teigiamos patirties apie vystymo koncepcijas, regioninį valdymą subregionuose ir kompleksinio miestų vystymo koncepcijas, visa tai Regioninės politikos generalinis direktoratas neseniai priskyrė kategorijai „vietos lygmens vystymosi metodai“. Šia patirtimi jau pasinaudota formuojant ir įgyvendinant 2000–2006 ir 2007–2013 laikotarpių veiklos programas;

63. mano, kad atsižvelgiant į bendraisiais Europos prioritetais paremtą daugiametę finansavimo politiką, grindžiamą regionų vystymo strategija ir įgyvendinamą regioniniu lygmeniu, ES struktūriniai fondai sukuria pridėtinės vertės palyginti su nacionaline regionine politika. Vien tai, kad programos numatomos įgyvendinti per keletą metų, yra tvirtas pagrindas visiems dalyviams ir teikia jiems visų pirma galimybę vykdyti novatorišką politiką. Be to, atsiranda garantija, kad struktūrinė politika bus vykdoma laikantis strateginių tikslų ir prioritetų, bus išvengta trumpalaikės ar netinkamai suformuluotos finansavimo politikos, dėl to dažnai išlaikančios pasenusias struktūras. Nuo 2000 m. vykdomos septynerių metų programos pasiteisino. Šis programų ciklas jokiomis aplinkybėmis neturėtų sutrumpėti. Regioninė politika yra svarbi Bendrijos politikos dalis, todėl turi būti priešinamasi bet kokiems bandymams ją renacionalizuoti;

64. pritaria vertinimo praktikai, kuri pagal ES struktūrinių fondų politiką įsitvirtino kaip visų regionų paramos politikos dalis ir sudaro sąlygas nuolat gerinti strategijų ir priemonių kokybę. Visų regionų dalyvavimas Europos struktūrinių fondų paramos programoje sudaro galimybę nacionalinei ir regionų valdžiai keistis patirtimi visoje Europoje ir pasinaudoti geriausia viena kitos praktika. Tuo pačiu toks procesas sukuria plačias ir tvirtas galimybes Europos struktūrinės politikos vystymo tęstinumui;

Vietos ir regionų valdžios institucijų ir Regionų komiteto vaidmuo ateityje

65. kritiškai vertina tai, kad vis dažniau struktūrinių fondų programos yra įgyvendinamos nacionaliniu lygmeniu, ir todėl siūlo, kad ekonominės, socialinės ir teritorinės sanglaudos pažangos ataskaitoje būtų reguliariai informuojama apie vietos ir regionų valdžios dalyvavimą įgyvendinant sanglaudos politiką, ir šiuo požiūriu atkreipia dėmesį į Regionų komiteto Lisabonos stebėsenos platformą;

66. pabrėžia būtinumą toliau stiprinti vietos ir regionų valdžios institucijų vaidmenį vystant, įgyvendinant ir vertinant sanglaudos politiką ir taip skatinti subsidiarumą ir atsižvelgti į vietos problemas;

67. siūlo, kad Regionų komitetas ir toliau būtų laikomas partneriu, kuris pačioje pradžioje sudarytų vietos ir regionų valdžios institucijoms galimybes dirbti drauge plačiu mastu Europos lygmeniu formuojant ir įgyvendinant sanglaudos politiką ateityje;

Išvados

68. kadangi siekiama tolygaus Europos Sąjungos vystymosi mažinant atotrūkį tarp įvairių regionų išsivystymo lygio ir nepalankiausioje padėtyje esančių regionų atsilikimą, ekonominė, socialinė ir teritorinė sanglauda yra svarbiausias europinio integracijos modelio elementas, kurį dar labiau sustiprina Lisabonos sutartis; norint įgyvendinti šį tikslą, šis modelis turi išlikti ir po 2013 m.;

69. sanglaudos politika, kurios esmė – decentralizacija ir daugiapakopis valdymas, yra vienintelė Europos Sąjungos politikos grandis, siejanti strategijos „Europa 2020“ tikslus ir naujus vietos ir regionų valdžiai tenkančius iššūkius. Todėl labai svarbu, kad sanglaudos politika ir toliau būtų tęsiama įgyvendinant ekonomikos augimo, tvarumo ir užimtumo tikslus ir kovojant su klimato kaita. Sanglaudos politika suvienija įvairias valdžios pakopas ir stiprina vietos ir regionų matmenį. Septynios Strategijoje „Europa 2020“ numatytos pavyzdinės iniciatyvos turi būti vertinamos kaip papildomos ir papildančios priemonės;

70. pagal sanglaudos politiką didžiausia turimų išteklių dalis turi būti ir toliau skiriama jų labiausiai reikalingoms ir didžiausių problemų turinčioms Europos Sąjungos valstybėms narėms ir regionams vystymosi atotrūkiui sumažinti ir tokiu būdu padėti užtikrinti vienodas galimybes visiems regionams bei skatinant europietišką solidarumą. Finansuotinų vietovių nustatymo kriterijai buvo pasirinkti teisingai;

71. pereinamąjį laikotarpį išgyvenantys regionai taip pat turi gauti specialią paramą, kad nutraukus finansavimą nekiltų pavojus pažangai, kurią jiems pavyko pasiekti pasinaudojus struktūriniais fondais. Ilgalaikis europinės paramos pobūdis turėtų tokiems regionams užtikrinti saugumą toliau vystantis ir sudaryti galimybes spręsti savo pačių konkrečius uždavinius;

72. Regionų konkurencingumo ir užimtumo tikslas turi ir toliau padėti visiems kitiems Europos Sąjungos regionams pirmiausia skatinti naujovių diegimą, socialinę sanglaudą ir konkurencingumą;

73. teritorinis bendradarbiavimas dėl jo didelės pridėtinės vertės turi ir ateityje likti vienu iš tikslų remiant pasienio, tarptautinį ir tarpregioninį bendradarbiavimą, ypač siekiant aktyviai prisidėti prie teritorinės sanglaudos Europos Sąjungoje;

74. sanglaudos politika taip pat galėtų sudaryti galimybes naujiems požiūriams plėtoti regioninės politikos srityje. Todėl vertėtų išnagrinėti galimybę nedidelę būsimų Europos Komisijos išteklių dalį skirti novatoriškoms priemonėms;

75. visiškai pasiteisino dabartiniai sanglaudos politikos principai dėl daugiapakopio valdymo sistemos, daugiamečio programų planavimo, partnerystės, pastangų telkimo, programų valdymo bei įvertinimo pagal rodiklius. Todėl Komitetas pasisako prieš bet kokį septynerių metų programavimo laikotarpio sutrumpinimą;

76. dabartinė išteklių valdymo sistema yra pernelyg sudėtinga ir neapsaugota nuo klaidų. Todėl visi dalyviai bendromis pastangomis turi siekti mažinti klaidų galimybę ir supaprastinti išteklių valdymo, taip pat apskaitos ir kontrolės procedūras. Daugiau nei iki šiol turi būti nuveikta ieškant sprendimų, atitinkančių nacionalinę padėtį, ir praktikoje taikant proporcingumo principą;

77. sanglaudos politikos srityje turi būti išlaikytas subsidiarumo principas, kuris turi būti toliau plėtojamas. Todėl labai svarbu toliau stiprinti vietos ir regionų valdžios institucijų vaidmenį visais sanglaudos politikos programavimo, įgyvendinimo ir įvertinimo etapais;

78. vertinant sanglaudos politiką, vietos ir regionų lygmens rezultatams turi tekti dar didesnis vaidmuo nei iki šiol. Todėl Regionų komitetas remia visas pastangas, kad įgyvendinant sanglaudos politiką šių prielaidų būtų laikomasi.

2010 m. balandžio 15 d., Briuselis Regionų komiteto pirmasis pirmininko pavaduotojas Ramón Luis VALCÁRCEL SISO

(1) 2009 m. vasario 20 d. Van Nistelrooj ataskaita.

Vgl.http://www.europarl.europa.eu/sidesSearch/search.do?type=REPORT&language=DE&term=6&author=28165.