EUROPOS KOMISIJA Briuselis, 2016 03 29 COM(2016) 167 final KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI dėl Direktyvos 2009/20/EB dėl laivų savininkų atsakomybės pagal jūrinius reikalavimus draudimo taikymo



1.ĮVADAS Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/20/EB dėl laivų savininkų atsakomybės pagal jūrinius reikalavimus draudimo (toliau – direktyva) įsigaliojo 2009 m. gegužės 29 d. Direktyvos tikslas – skatinti visus ūkio subjektus elgtis atsakingai, kad pagerėtų prekybinės laivybos kokybė ir būtų užtikrinta saugi laivyba. Šia ataskaita siekiama informuoti Europos Parlamentą ir Tarybą apie direktyvos taikymą, kaip nustatyta jos 8 straipsnyje. Ataskaita pagrįsta Europos Komisijos užsakymu Europos jūrų saugumo agentūros (EMSA) atliktos direktyvos taikymo apklausos rezultatais ir iš patikrinimų duomenų bazės (žinomos kaip THETIS), sukurtos pagal iš dalies pakeistos Direktyvos 2009/16/EB dėl uosto valstybės kontrolės 24 straipsnį, gauta informacija ir duomenimis. Komisija nuo direktyvos įsigaliojimo datos (2012 m. sausio 1 d.) nėra dėl jos gavusi jokių skundų. 2.PAGRINDINIAI FAKTAI Pagal direktyvą Europos Sąjungoje įsigalioja privalomas reikalavimas laivų savininkams turėti tinkamą savo laivų draudimą (tam reikalavimui pritarta Tarptautinės jūrų organizacijos rezoliucijoje A.898(21)), taikomas kartu su atsakomybės ribojimo principu pagal 1976 m. Konvencijos dėl atsakomybės pagal jūrinius reikalavimus ribojimo 1996 m. protokolą (toliau – LLMC 1996). Direktyvoje nustatyta, kad visi laivai, plaukiojantys su valstybės narės vėliava, ir kiekvienas laivas, plaukiojantis su trečiosios valstybės vėliava, kuris įplaukia į ES uostus (arba – kai kuriais atvejais – vykdantis veiklą valstybės narės teritoriniuose vandenyse) turi būti apdraustas draudimu sumai, prilygstančiai LLMC 1996 nuostatose nustatytai atitinkamai didžiausiai sumai už atsakomybę. LLMC 1996 nustatyta laivų savininkų (įskaitant frachtuotojus, valdytojus ir operatorius) ir gelbėtojų teisė apriboti savo atsakomybę pagal įvairius jūrinius reikalavimus, susijusius su laivo eksploatacija. Ribų apskaičiavimas pagal konvenciją yra grindžiamas atitinkamo laivo tonažu. LLMC 1996, palyginti su jos pirmtake (1976 m. konvencija, arba LLMC 1976), atsakomybės ribos buvo padidintos. Šias ribas 2012 m. TJO dar labiau padidino; naujos ribos įsigaliojo 2015 m. birželio 8 d. Šioje direktyvoje nėra atskiros laivo apibrėžties. Direktyva taikoma ne mažesniems nei 300 bruto tonų laivams, o „karo laivams, karinio jūrų laivyno pagalbiniams laivams ar kitiems valstybei nuosavybės teise priklausantiems ar valstybės naudojamiems laivams nekomercinėms viešosioms paslaugoms teikti“ nėra taikoma. Vis dėlto laivo savininko apibrėžtis aiškiai siejama tik su jūrų laivais ir apima ne tik registruotą savininką, bet ir kiekvieną už laivo eksploatavimą atsakingą asmenį. Taigi direktyva taikoma tik jūrų laivams. Verta paminėti, kad tai pasakytina ir apie LLMC 1996, kurioje nėra laivo apibrėžties, ir ji taikoma taip pat vien jūros laivams tik remiantis laivo savininko apibrėžtimi. Direktyva buvo parengta pagal LLMC 1996, ir per derybas dėl direktyvos paaiškėjo, kad teisės aktų leidėjas nenorėjo papildyti ar pakeisti konvencijos apibrėžčių. 3.PERKĖLIMAS Į VALSTYBIŲ NARIŲ TEISĘ Direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas – 2012 m. sausio 1 d. Visos valstybės narės pranešė Komisijai apie nacionalines direktyvos įgyvendinimo priemones. Nuo 2012 m. nėra gauta jokių pranešimų apie nacionalinių perkėlimo teisės aktų pakeitimus valstybėse narėse. 4.DIREKTYVOS TAIKYMAS Šiame ataskaitos skirsnyje direktyvos taikymas aptariamas pastraipsniui. Kaip nurodoma 1 straipsnyje, Direktyva taikoma „tam tikriems [...] aspektams“, susijusiems su laivų savininkų prievole turėti atsakomybės pagal jūrinius reikalavimus draudimą. Direktyva papildo tarptautinius dokumentus, kuriais reglamentuojama laivų savininkų civilinė atsakomybė už konkrečių tipų žalą, ir ES bei nacionalines taisykles dėl laivų savininkų baudžiamosios ir administracinės atsakomybės. 4.1 Taikymo sritis ir apibrėžtys (2 ir 3 straipsniai) 2 straipsnyje direktyvos taikymo sritis apibrėžiama pagal dydį, t. y. tonažą, ir laivų tipą, t. y. neįtraukiant karo laivų ir nekomercinei paskirčiai naudojamų valstybei nuosavybės teise priklausančių laivų. Šių nuostatas taikyti valstybėms narėms nebuvo sunku. Direktyvos prievolių santykis su direktyvos priede išvardytų tarptautinių konvencijų dėl atsakomybės ir kompensavimo, įskaitant privalomą draudimą, prievolėmis taip pat yra nustatytas direktyvos 2 straipsnio 3 dalyje. Direktyvoje konkrečiai teigiama, kad ja tos tarptautinės konvencijos „nepažeidžiam[os]“. Todėl pagal direktyvą atsiradusi draudimo prievolė valstybėse narėse, kuriose tos konvencijos taikomos, papildo (o ne prieštarauja jai) prievolę turėti tose konvencijose numatytą tinkamą draudimą ar kitą finansinę garantiją. Valstybių narių elgesys šiuo aspektu skiriasi. Tam įtaką daro du veiksniai. Pirma, valstybės narės dar nėra ratifikavusios visų direktyvos priede išvardytų tarptautinių konvencijų. Be to, valstybės narės pasirinko skirtingas 2 straipsnio 3 dalies perkėlimo į nacionalinę teisę priemones. Konkrečiai, tik keletas valstybių narių pasirinko padaryti nuorodą į tas tarptautines konvencijas ir į jų santykį su direktyva; kitos valstybės narės nacionalinėse perkėlimo priemonėse nepadarė aiškios nuorodos į direktyvos priedą. Kad ir kaip būtų, tarptautinės konvencijos ir direktyva ne vienos kitoms prieštarauja, o vienos kitas papildo, ir priede išvardyti dokumentai yra lex specialis dėl konkrečių tipų žalos; jie taikomi žalai, daromai vykdant skirtingą laivybos veiklą, t. y. vežant naftą tanklaiviais, jūra vežant pavojingas ir kenksmingas medžiagas, teršiant laivų bunkeriuose vežama nafta, šalinant nuolaužas. 2008 m. valstybės narės prisiėmė griežtą įsipareigojimą ratifikuoti visas priede išvardytas konvencijas, ir Komisija toliau primygtinai ragins valstybes nares šioje srityje daryti pažangą. Kaip pirmiau aprašyta 2 skirsnyje, direktyvoje nėra atskiros laivo apibrėžties. Tačiau, remiantis 2 straipsnio 2 dalimi ir 3 straipsnio a punktu, ji yra taikoma tik jūrų laivams, o karo laivams ar kitiems valstybei nuosavybės teise priklausantiems ar valstybės naudojamiems laivams nekomercinėms viešosioms paslaugoms teikti nėra taikoma. Be to, jos taikymas skirtingų tipų laivams taip pat susijęs su vėliavos valstybės ir uosto valstybės kontrolės nuostatomis – dviem direktyvos vykdymo užtikrinimo mechanizmais. Tol, kol laivui gali būti taikomi uosto valstybės kontrolės patikrinimai pagal Direktyvą 2009/16/EB, galima tikėtis, kad bus tikrinama tai, ar laivui galioja direktyvos nuostatos ir ar jų laikomasi. Direktyvos 3 straipsnyje yra laivo savininko apibrėžtis, atitinkanti LLMC 1996. Pastarasis dokumentas taip pat aiškiai nurodytas direktyvos apibrėžčių skirsnyje: jis minimas kaip 1976 m. konvencijos konsoliduotas tekstas su pakeitimais, padarytais LLMC 1996. Be to, draudimo sąvoka apibrėžta neišsamiai, pažodžiui atkartojant draudimo apibrėžtį, pateiktą TJO rezoliucijoje A.898(21). Ten, pateikiant tinkamos draudimo aprėpties pavyzdį, daroma nuoroda į „draudimą nuo nuostolių, kuris [šiuo metu] teikiamas Tarptautinės laivų valdytojų civilinės atsakomybės draudimo klubų konfederacijos (angl. k. International Group of P&I Clubs) nari[ų]“. 4.2 Prievolė turėti draudimą (4 skyrius)

Direktyvos 4 straipsnyje nustatyta prievolė turėti tinkamą draudimą laivų savininkams, kurių: a) laivo vėliava yra valstybės narės vėliava; b) laivas įplaukia į tos valstybės narės jurisdikcijai priklausantį uostą ir c) laivas vykdo veiklą valstybės narės teritoriniuose vandenyse, jei atitinkama valstybė narė pasirinko šį plaukiojimą įtraukti į direktyvos taikymo sritį, ir nepažeidžiant tarptautinės taikaus perplaukimo teisės taisyklių. Direktyvoje taip pat nustatyta, kad reikalavimus, kuriems taikoma LLMC 1996 konvencija, draudimas turi padengti kaip reikalavimus, kuriems taikomas apribojimas. Kiekvieno laivo draudimo suma vienam įvykiui yra lygi LLMC 1996 konvencijoje nustatytai atitinkamai didžiausiai sumai, kuria ribojama atsakomybė. Valstybės narės, būdamos vėliavos valstybės ir uosto valstybės, privalo reikalauti laivų savininkų laikytis atitinkamų direktyvoje nustatytų įpareigojimų. Visos valstybės narės yra paskyrusios nacionalines kompetentingas institucijas direktyvos 4 straipsniu nustatytoms prievolėms įgyvendinti. Tačiau, kiek tai susiję su vėliavos valstybės įgyvendinimu, tik kelios valstybės narės pranešė apie atitinkamų draudimo pažymėjimų galiojimo tikrinimą, ypač su draudimo apimtimi susijusių nuostatų vykdymo tikrinimą ir patvirtinimą. Panašiai, kiek tai susiję su uosto valstybės kontrole, ne visos valstybės aiškiai nurodė, kaip tikrinama, ar draudimo pažymėjimas, kuris yra į jų uostus įplaukiančiuose laivuose su kitų šalių vėliavomis, yra tinkamas. Tik kelios valstybės narės pranešė Komisijai, kad draudimo pažymėjimo galiojimas yra tikrinamas atliekant uosto valstybės kontrolės patikrinimus, ypač kiek tai susiję su atsakomybės apimtimi. Užklaustos apie galimybę reikalauti valstybių narių teritoriniuose vandenyse plaukiojančių laivų draudimo, kelios valstybės narės nurodė, kad jos yra perkėlusios šį reikalavimą į nacionalinius teisės aktus. Tačiau Komisija negavo pakankamai informacijos, kad išsiaiškintų, kaip valstybės narės taiko šį reikalavimą. 4.3 Patikrinimai ir reikalavimų laikymasis, kuris užtikrinamas atliekant uosto valstybės kontrolę (5 straipsnis) Direktyvos 5 straipsnyje reikalaujama, kad į valstybės narės uostus įplaukiantys laivai su kitos valstybės vėliava privalo turėti draudimą, tinkantį jūriniams reikalavimams pagal direktyvos 4 straipsnį. Direktyvoje nurodytas savo prievoles valstybės narės vykdo, pagal Direktyvą 2009/16/EB atlikdamos uosto valstybės patikrinimais. Nors laivai, kuriems taikoma uosto valstybės kontrolė, nėra tikrinami pagal jų draustumą, kiekvieną kartą, kai uosto valstybė inspektuoja laivą pagal Direktyvą 2009/16/EB, reikia pagal šios direktyvos 6 straipsnį patikrinti, ar laive yra draudimo pažymėjimas. Pagal Direktyvos 2009/16/EB IV priedo 41 punktą, atliekant uosto valstybės kontrolę tikrinami ir draudimo liudijimai. Uosto valstybės kontrolės patikrinimas negali būti užregistruotas THETIS duomenų bazėje, jei atitinkamai nepranešta apie tai, kad atliekant patikrinimą buvo draudimo pažymėjimas. THETIS sistemoje sukurtas specialus modulis (THETIS-I), į kurį registruojami taikant direktyvą valstybėse narėse pastebėti trūkumai. Jis veikia nuo 2013 m. sausio 1 d. Nors tikrinamas ne kiekvienas atplaukęs laivas, pagal ES uosto valstybės kontrolės tvarką užtikrinamas patikrinimų sistemingumas: kiekvienas į ES uostus įplaukiantis laivas vidutiniškai patikrinamas kartą per 11 mėnesių. Be to, kelios valstybės narės nurodė reikalaujančios iš anksto pranešti apie į jų uostus įplaukiančių laivų draudimą, paprastai naudojant Sąjungos laivybos informacijos sistemą (SafeSeaNet, arba SSN). Reikalavimai pranešti iš anksto padeda atrinkti laivus patikrai ir efektyviau bei racionaliau įgyvendinti direktyvą. Verta paminėti, kad pagal Direktyvos 2002/59/EB 16 straipsnio 1 dalies d punktą, informacija apie laivus, apie kurių draudimo pažymėjimą arba finansines garantijas, reikalingas pagal Sąjungos teisės aktus ir tarptautines taisykles, nebuvo pranešta arba kurie jų neturi, turėtų būti perduota atitinkamoms pakrantės stotims kitose valstybėse narėse, esančiose palei planuojamą laivo maršrutą. Komisijai labai pritaria tokia praktikai, kuri taip pat padeda siekti šios direktyvos tikslų, kaip nurodyta poveikio vertinime, pagrindžiančiame Komisijos pasiūlymą dėl direktyvos dėl laivų savininkų civilinės atsakomybės ir finansinių garantijų, pagal kurį buvo priimta ši direktyva. Be to, išankstinis pranešimas apie draudimą kartu su SSN teikiama galimybe supaprastinti informavimą gali būti efektyvi priemonė sprendžiant klausimus dėl laivų savininko atsakomybės ir galimos kompensacijos, kai laivui reikia pagalbos ES vandenyse ar netoli jų. Naudotis SSN informacijai apie laivų, įplaukiančių į ES uostus, draustumą gauti gali būti ypač naudinga nacionalinėms kompetentingoms institucijoms, kai jos svarsto galimybę priimti prieglobsčio prašantį laivą, kuriam reikia pagalbos. Jei į valstybės narės uostą įplaukiantis laivas su kitos valstybės vėliava neatitinka direktyvos reikalavimų, t. y. nėra tinkamai apdraustas, pagal Direktyvą 2009/16/EB laivą galima sulaikyti. Be to, direktyvos 5 straipsnio 2 dalimi nustatoma priemonė, kuria papildomos Direktyvoje 2009/16/EB numatytos priemonės. Ta priemonė, kurios taikymas paliktas valstybių narių diskrecijai, numato reikalavimų neatitinkančių laivų išsiuntimą iš valstybės narės uosto, kartu pranešant apie tai Komisijai, kitoms valstybėms narėms ir atitinkamai vėliavos valstybei. Pritaikius tą priemonę, kitos valstybės narės uždraudžia tam laivui įplaukti į jų uostus. Pranešimas perduodamas per SSN naudojant tam tikslui parengtą pranešimo apie incidentą šabloną. Dauguma valstybių narių perkėlė šią galimo išsiuntimo nuostatą, tačiau išsiųsti laivą ES ir toliau yra retenybė. 4.4 Draudimo pažymėjimas (6 straipsnis) Direktyvos 6 straipsnyje išdėstomi minimalūs reikalavimai, kurių reikia laikytis norint pagal 4 straipsnį patvirtinti, kad laive yra tinkamas pažymėjimas. Tikrinant draudimą svarbiausia patikrinti, ar pažymėjime yra minimalus būtinasis turinys, numatytas direktyvos 6 straipsnyje. Kontroliuoti pažymėjimo autentiškumą ir aiškintis atsakomybės ribas pagal LLMC 1996 valstybėse narėse nėra taip įprasta. Keletas valstybių narių turi nacionalines draudimo tikrinimo gaires. Aktualus klausimas, kuriuo valstybių narių požiūris skiriasi, yra tai, ar praktiškai (dažniausiai, kai atliekama uosto valstybės kontrolė) priimtinas elektroninio formato draudimo pažymėjimas. Svarbu pažymėti, kad draudimo sektorius beveik išimtinai naudoja tik elektroninius pažymėjimus (pvz., „P&I Certificate of Entry“), o TJO patvirtino elektroninių pažymėjimų naudojimo laivyboje gaires, kurios gali būti naudingos ir tikrinant draudimą. Elektroninės pažymėjimų versijos turi ypatingų savybių, ir esama procedūrų jų autentiškumui patikrinti ir paskui jiems patiems patikrinti. Siekiant užtikrinti, kad elektroninių pažymėjimų naudojimas šios direktyvos tikslais būtų priimtinas ir taikomas visose valstybėse narėse, reikėtų šį klausimą svarstyti toliau. 4.5 Sankcijos už reikalavimų nevykdymą savuose laivuose (7 straipsnis) Siekiant įgyvendinti direktyvos 4 straipsnio reikalavimus dėl valstybės vėliavos, 7 straipsniu įpareigojama nustatyti sankcijų už nacionalinių nuostatų pažeidimus šioje srityje sistemą. Pagal šią nuostatą nustatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios. Išnagrinėjus nacionalines perkėlimo priemones, apie kurias buvo pranešta Komisijai, ir valstybių narių atsakymus į EMSA apklausą paaiškėjo, kad direktyvos reikalavimas valstybėse narėse aiškinamas skirtingai, t. y. skiriasi atitinkamos finansinių sankcijų sumos. Pranešimų apie atvejus, kai už direktyvos nesilaikymą paskirta bauda laivams su valstybės narės vėliava, negauta.