LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 376/7

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė dėl Strategijos „Europa 2020“. Metropolinės zonos ir miestai regionai (nuomonė savo iniciatyva)

2011/C 376/02

Pranešėjas Joost VAN IERSEL

2011 m. sausio 20 d. Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas, vadovaudamasis Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 2 dalimi, nusprendė parengti nuomonę savo iniciatyva dėl

Europos 2020. Metropolinės zonos ir miestai regionai.

Ekonominės ir pinigų sąjungos, ekonominės ir socialinės sanglaudos skyrius, kuris buvo atsakingas už Komiteto darbo šiuo klausimu organizavimą, 2011 m. rugsėjo 1 d. priėmė savo nuomonę.

474-ojoje plenarinėje sesijoje, įvykusioje 2011 m. rugsėjo 21–22 d. (rugsėjo 21 d. posėdis), Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas priėmė šią nuomonę 142 nariams balsavus už, 3 – prieš ir 1 susilaikius.

1. Išvados ir rekomendacijos

1.1 EESRK palankiai vertina, kad Europos institucijos – Taryba, Komisija, Europos Parlamentas ir Regionų komitetas – Teritorinės darbotvarkės 2020 pagrindu vis labiau pripažįsta Europos metropolinių zonų vystymą. Šis didėjantis prioritetas atitinka nuoseklų Komiteto požiūrį, reikštą pastarąjį dešimtmetį.

1.2 Metropolinė zona (MZ) – tai ne tik didelis miestas. EESRK ją apibrėžia kaip didelį miestą arba policentrinę miestų grupę, į abi šias kategorija įeina mažesnės aplinkinės savivaldybės ir kaimo vietovės, kiekvienos metropolinės zonos kritinė masė yra mažiausiai 500 000 gyventojų (arba daug daugiau). Metropolinės zonos yra funkciniai regionai, kurie sudaro dideles ekonomines zonas ir darbo jėgos rinkas Paprastai jos nesutampa su (nusistovėjusiais) tokiais administraciniais vienetais kaip provincijos ir rajonai. Metropolinės zonos yra pagrindiniai transeuropinio transporto tinklo mazgai ir pačios sukuria sudėtingus transporto tinklus.

1.3 EESRK pritaria tam, kad į XXI a. miestų atgimimą, lanksčias ir konkurencingas metropolines zonas būtų žiūrima pasitelkus vaizduotę. Dėl ekonominių, socialinių, ekologinių ir teritorijų vystymo tendencijų bei niūrios finansinės perspektyvos būtina skubiai parengti nuoseklią ES miestų darbotvarkę, glaudžiai susietą su strategija „Europa 2020“. EESRK požiūris į Miestų darbotvarkę ir į strategijos „Europa 2020“ poveikį išdėstomas 5 ir 6 dalyse.

1.4 Šiuo metu daug sumaišties, kaip spręsti šį klausimą ES lygmeniu, o dažnai – ir nacionaliniu lygmeniu, iš dalies dėl valdysenos ir atsakomybės problemų, iš dalies – dėl fragmentiškų požiūrių. Konkrečiau kalbant, įtampa kyla dėl priešingų požiūrių į pageidautinus principus „iš viršaus į apačią“ ir „iš apačios į viršų“, taip pat dėl problemų, kylančių tarp didelių miestų ir mažesnių (užmiesčio) savivaldybių bei kaimo vietovių. Nemažą problemą kelia tai, kad metropolinių zonų vystymas dažnai nesutampa su administracinėmis ribomis.

1.5 EESRK mano, kad racionalios ir tvirtos MZ, skatinamos pagal strategiją „Europa 2020“, vystysis kaip būsimų vystymo tendencijų iniciatorės, kiekviena turės savo tapatumą ir ypatumų. Jos taip pat turės teigiamą makroekonominį poveikį Europai. Metropolinių zonų vystymo politika turėtų būti vykdoma kartu siekiant mažinti regionų išsivystymo atotrūkį.

1.6 EESRK rekomenduoja sudaryti aukšto lygio grupę arba darbo grupę metropolinių zonų vystymo klausimais, kuri dirbtų tą patį darbą kaip ir Komisijos tarpžinybinė urbanistikos grupė. Ši darbo grupė turėtų būti tarpdalykinė, joje turėtų dalyvauti įvairūs valstybių narių, metropolinių zonų, viešojo ir privačiojo sektorių suinteresuotųjų subjektų ir pilietinės visuomenės atstovai. Turėtų būti užtikrinti struktūriniai praktikų ir mokslininkų mainai, pavyzdžiui, Europos metropolijų tinklo institute, Jungtinėje programavimo iniciatyvoje „Europos miestai“ ir METREX.

1.7 Darbo grupė turėtų siekti parengti ilgalaikę Europos metropolinių zonų viziją, neapribotą valstybių sienomis. Nuoseklioje, veiksmingoje Europos miestų darbotvarkėje 2050 fragmentiški požiūriai turėtų būti pakeisti bendra koncepcija ir daugiausiai dėmesio turėtų būti skiriama strategijos „Europa 2020“ pažangaus, tvaraus ir integracinio augimo holistinei programai.

1.8 Darbotvarkė turėtų būti grindžiama išsamiomis esamų (ir būsimų) tendencijų analizėmis, atliktomis remiantis Eurostato statitika ir Europos teritorijų planavimo stebėsenos tinklo (angl. ESPON) ir kitų aiškių šaltinių duomenimis ir moksliniais tyrimais.

1.9 Lisabonos sutartis ir strategija „Europa 2020“ taip pat reiškia valdysenos pokyčius. Šiuo etapu reikėtų rimtai įvertinti daugiapakopį valdymą, jis neturėtų likti tik popieriuje. Metropolinės zonos turėtų būti pripažintos visateisėmis regioninio vystymo dalyvėmis. Komisijoje miestų ir metropolinių zonų reikalai turėtų būti geriau koordinuojami ir atitinkamai pateikiami. Metropolių politika yra svarbi Europos, nacionalinės (vis dėlto, ji susijusi su svarbiomis Europos ir valstybių narių teritorijomis), regioninės ir vietos politikos dalis. Metropolinių zonų valdžios institucijos turėtų koordinuoti visus šiuos aspektus.

1.10 Metropolinių zonų vystymas Europoje jau įsibėgėjo. EESRK įsitikinęs, kad į ateitį orientuota ES platforma – darbo grupė ir tarpžinybinė grupė – gali veikti kaip katalizatorius vadovaujant diskusijoms dėl vykstančių procesų, apibrėžiant, ką reiškia principai „iš viršaus į apačią“ ir „iš apačios į viršų“, skatinant regionines bei vietos institucijas ir pilietinę visuomenę rengti tinkamus modelius, skatinant tarpusavio sąsajas ir remiant pasienio iniciatyvas.

1.11 Procesas įsibėgėja. Šioje nuomonėje EESRK išdėsto analizes, argumentus ir pasiūlymus pageidaujamiems požiūriams remti. Jis prašo Komisijos ir Tarybos į juos atsižvelgti siekiant stiprinti miestų matmenį būsimame sanglaudos politikos teisės aktų pakete, turint omenyje Komisijos svarstymus dėl „Rytojaus miestų“.

2. Analitinės pastabos

2.1 Europos Sąjungos santykiai su miestais ir metropolinėmis zonomis sunkūs ir sudėtingi. Abipusiai ES ir miestų bei metropolių sunkumai kyla dėl įvairių priežasčių, pradedant veiksmingo valdymo nebuvimu ir baigiant didele padėties ir vystymo įvairove.

2.2 Padėties apžvalga Komisijos ir Tarybos lygmeniu

2.2.1 1972 m. Europos Vadovų Taryba Europos regioninę politiką paskelbė vienu svarbiausių Bendrijos stiprinimo veiksnių. Pradėta teikti finansinė parama mažiau išsivysčiusiems regionams skatinant subalansuotą ir harmoningą Europos vystymąsi. Iki 1986 m. regionų atotrūkio panaikinimas buvo laikomas svarbiu antriniu bendrosios rinkos sukūrimo tikslu.

2.2.2 Devintuoju ir dešimtuoju dešimtmečiais buvo pagerintas politikos ir programų veiksmingumas. 1992 m. ES sutartis, o po kelerių metų – derybos dėl ES plėtros lėmė esminį struktūrinių fondų lėšų padidinimą.

2.2.3 Patys miestai į ES politikos formavimą pateko vėlesniu etapu, nors bandomieji miestų projektai buvo pradėti jau XX a. dešimtojo dešimtmečio pradžioje. Dideli ir maži miestai turėjo beveik vienodą statusą. Pagrindinis skirtumas ilgą laiką buvo daromas tarp turtingų ir neturtingų ES regionų, tarp Europos megapolio (dar vadinamo „mėlynuoju bananu“) Vakarų Europoje ir likusių teritorijų.

2.2.4 1998 m. Komisija ėmėsi įdomios iniciatyvos, paskelbdama komunikatą „Darnus miestų vystymasis. Veiksmų pagrindas“. Vis dėlto jo poveikis svarstymams Taryboje ir kasdienei jos veiklai buvo labai mažas.

2.2.5 Per tą laiką programas ir projektus miestams pradėjo rengti Komisijos Regionų, Mokslinių tyrimų, Mobilumo ir transporto, Energetikos, Užimtumo generaliniai direktoratai. ESPON prisiėmė atsakomybę už tikslinius regioninių ir metropolinių zonų vystymo tyrimus, remiamus pagal INTERREG programą.

2.2.6 Nuo 2004 m. sprendžiant urbanistikos reikalus suintensyvėjo tiesioginis Tarybos dalyvavimas. Du kartus per metus vyko neoficialūs už teritorijų planavimą ir teritorijų plėtrą atsakingų ministrų susitikimai, kuriuose daugiausiai dėmesio buvo skiriama miestų matmeniui. Neturint Sutartimi numatytų įgaliojimų, Komisijos ir Tarybos galimybės imtis konkrečių veiksmų buvo ribotos.

2.2.7 Per tą laiką neoficialiuose ministrų susitikimuose buvo priimta ne viena deklaracija. Labai svarbi 2007 m. priimta Leipcigo chartija, kuri turėjo nustatyti Miestų darbotvarkę. Joje įvardyta ne viena miestų, įskaitant didžiuosius, problema, kurią reikia spręsti Europos lygmeniu laikantis subsidiarumo principo. Ši deklaracija buvo struktūruotesnio požiūrio pradžia. Kalbant apie tolesnius su deklaracija susijusius veiksmus reikia paminėti ministrų susitikimo (1) išvadas dėl architektūros ir kultūros indėlio į darnų vystymąsi. Tikslai ir argumentai buvo toliau plėtojami, ypač Marselio ir Toledo neoficialiuose ministrų susitikimuose (2). 2011 m. gegužės mėn. Gedelės išvados ir deklaracija rodo, jog didėja stimulas vadovautis kompleksiniu ir tarpsektoriniu požiūriu į subalansuotą metropolinių zonų vystymą (3).

2.2.8 Nors apie miestus kalbama Europos Komisijos komunikatuose ir ES programose, bendras vaizdas ir pažanga įgyvendinant miestų darbotvarkę nėra įspūdingi. Taip yra ne vien dėl formalių įgaliojimų trūkumo, bet ir todėl, kad nėra aiškių tikslų ir neskiriama pakankamai dėmesio. Dėl vidaus politikos priežasčių ir subsidiarumo valstybės narės vengia aptarti miestų klausimus ES lygmeniu.

2.3 Ankstesnis EESRK požiūris

2.3.1 2004 m. EESRK pateikė pasiūlymą (4) Europos Sąjungoje daugiau dėmesio skirti metropolinėms zonoms ir dideliems miestams, turintiems kritinę masę, iš esmės dėl dviejų priežasčių: viena vertus jie turi ir pranašumų, ir trūkumų, antra vertus yra „pasaulio ekonomikos laboratorijos“, be to, aglomeracijos linkusios augti. Per pastarąjį dešimtmetį abi tendencijos sustiprėjo. Pastaruoju metu jos visapusiškai pripažintos neoficialiuose ministrų susitikimuose.

2.3.2 EESRK tvirtino, jog reikia skirti dėmesio ne tik regionų atotrūkiui mažinti, ne mažiau jo reikia ir stiprioms metropolinėms zonoms, kurios laikytinos būsimų vystymo tendencijų pradininkėmis.

2.3.3 Didelės aglomeracijos Europoje, kaip ir kitur pasaulyje, paprastai yra aukštos kokybės veiklos, tarptautinių bendrovių ir mokslinių tyrimų centrų, paslaugų, visų rūšių kūrybinės aplinkos ir švietimo įstaigų traukos centras. Kadangi valstybių sienos nyksta, dėl globalizacijos šios aglomeracijos atsiduria dėmesio centre: jas tarptautiniu mastu sujungia modernus transportas ir skaitmeninės jungtys, o kartu nereikia toli ieškoti talentų.

2.3.4 Nepaneigiama, jog metropolinės zonos ir miestai regionai yra įvairių sluoksnių ES gyventojų ir imigrantų traukos centrai, todėl pasižymi gana dideliu bedarbių ir žemos kvalifikacijos žmonių skaičiumi ir su šiais reiškiniais susijusias problemas nelengva spręsti, dažnai jie yra ir (didelių) socialinių, kultūrinių ir ekonominių problemų šaltinis. Ekologinių iššūkių yra daug ir jie akivaizdūs.

2.3.5 2008 m. nuomonėje EESRK pateikė trumpą padėties valstybėse narėse apžvalgą. Nepaisant decentralizavimo tendencijos ir visoje Europoje vykstančių diskusijų dėl požiūrių ir priemonių, kurių reikia imtis metropolinių zonų vystymo atžvilgiu, kiekviena šalis turi savo darbotvarkę, siaurai susijusią su istorine ir teisėkūros raida. Todėl EESRK ragino sudaryti ES aukšto lygio grupę, kuriai būtų pavesta išnagrinėti ir apibrėžti metropolinių zonų vystymo politiką (5) pagrindinį dėmesį skiriant konkurencingam, tvariam ir įtraukiam augimui. Šiuo požiūriu, bendradarbiaujant su nacionalinėmis vyriausybėmis, metropolinės zonos turėtų būti skatinamos nusistatyti savo Lisabonos strategiją. Šis procesas, įskaitant geriausią praktiką, turėtų būti aptariamas ES lygmeniu, Komisijai atliekant aktyvų stebėjimo vaidmenį.

2.3.6 Šiuo konkrečiu momentu toks požiūris dar neįgyvendintas. Vis dar neaišku, kas už ką kokiu pagrindu ir aplinkybėmis atsakingas.

3. Dabartinė padėtis

3.1 Šiais laikais metropolinių zonų reikšmė neginčijama (6). Tarptautines tendencijas taip pat analizuoja OECD ir Pasaulio bankas. Mokslinių tyrimų centrai visoje Europoje remiasi panašiomis prielaidomis, kaip ir mes šioje nuomonėje. Tačiau dar daug neaiškumų, kaip šį klausimą spręsti ES lygmeniu, o dažnai – ir nacionaliniu lygmeniu. Taip yra iš dalies dėl valdysenos ir atsakomybės problemų, iš dalies – dėl fragmentiškų požiūrių. Pateikiame keletą pavyzdžių:

— didelėse urbanizuotose vietovėse dažnai stebimas atotrūkis tarp miesto planuotojų, atsakingų už teritorijų vystymą, infrastruktūrą, būstą ir visuotines paslaugas bei veikėjų, suinteresuotų intensyviu ekonomikos vystymu, darbo vietų kūrimu, – kitaip tariant, nėra vienodo požiūrio,

— akademinė bendruomenė ir mokslo tiriamieji institutai skelbia naudingus aglomeracijų atvejų tyrimus, tačiau veiksmingos komunikacijos su viešosios valdžios institucijomis dar mažai,

— nacionalinio, regioninio ir vietos lygmens institucijos paprastai nenori keistis požiūriais su privačiu sektoriumi, pavyzdžiui, sklypų planuotojais ir investuotojais,

— miestai, regionai ir vyriausybės iš Briuselio pirmiausia siekia gauti finansinę paramą, dažniausiai praleisdami galimybę aptarti palankias politikos priemones arba būtinumą aptarti ES teisės aktų poveikį metropolinėms zonoms.

3.2 Augantį Komisijos ir Tarybos pasiryžimą rodo didelė programų įvairovė. Dėl skirtingų sektorių požiūrių šių programų tikslai skiriasi, ir jos paprastai grindžiamos skirtingu požiūriu į klausimų sprendimą. Tai turi neigiamos įtakos jų matomumui ir veiksmingumui tiek trečiųjų šalių, tiek galutinių naudotojų atžvilgiu.

3.3 Lisabonos strategija neabejotinai padėjo integruoti miestų plėtrą į platesnį Europos kontekstą ir užmojus. Tačiau dažnai susiduriama su valstybių narių nenoru pripažinti būtinumą savo miestų reikalus spręsti viršnacionaliniu lygmeniu. Todėl Europos finansavimas miestuose vykdomiems projektams dažnai apima ir nacionalinę administraciją, užuot buvęs vien Komisijos ir vietos lygmens reikalas be kišimosi „iš viršaus“.

3.4 Nepaisant gerų būdingų pavyzdžių, valstybių narių ir Europos lygmeniu dažniausiai nesusigaudoma, kokiais principais – „iš apačios į viršų“ ar „iš viršaus į apačią“ – vadovautis. Rezultatas – metropoliniai centrai vykdo individualią miestų rinkodarą, užuot vadovavęsi struktūruotesniu požiūriu.

3.5 Galiausiai neigiamą poveikį diskusijoms daro įtampa tarp kaimo ir miesto vietovių (įskaitant užmiesčio savivaldybes).

3.6 Sėkmingam daugiapakopiam valdymui dažniausiai trukdo istorinės ir kultūrinės kliūtys, neleidžiančios deramai spręsti realius klausimus.

3.7 Apibendrinant galima pasakyti, kad valstybės narės ir aglomeracijos dažnai toliau dėmesį sutelkia į kasdienę veiklą, užuot įgyvendinusios kompleksines strategijas ar ilgalaikius tikslus. ES pridėtinė vertė nėra gerai apibrėžta, iš dalies todėl, kad valstybės narės nesutaria nei dėl Komisijos įgaliojimų, nei dėl tikslaus (neoficialios) Tarybos vaidmens, iš dalies todėl, kad Komisija šiuo metu nėra įgaliota reaguoti į skirtingus valstybių narių požiūrius dėl jos vaidmens.

4. Iniciatyvus požiūris į XXI a. miestų atgimimą

4.1 Nepaisant vis didesnio Komisijos komunikatuose ir ES programose miestams skiriamo dėmesio, bendras vaizdas tebėra fragmentiškas. Dėl ekonominių, socialinių, ekologinių ir teritorijų vystymo tendencijų bei niūrių finansinių perspektyvų būtina skubiai parengti nuoseklią ir veikiančią ES miestų darbotvarkę. Tokia darbotvarkė padėtų visame žemyne išnaudoti esamas ir paslėptas ekonomines, socialines, kultūrines ir technologines galimybes.

4.2 Atsižvelgdamas į tarptautines politines ir akademines diskusijas dėl XXI a. miestų atgimimo, EESRK ankstesnėse savo nuomonėse pateikė tvirtų argumentų dėl tokios darbotvarkės reikalingumo. Reikšmingi diskusijų dėl metropolijų matmens elementai yra šie:

— dėl globalizacijos, kuriai būdinga tarptautinė tinklaveika ir vertės grandinės, taip pat nykstančios valstybių sienos, kinta metropolinių zonų ir miestų regionų vystymo prielaidų visuma,

— pramoninių regionų restruktūrizavimas ir perėjimas prie naujos specializuotos apdirbamosios pramonės ir paslaugų ir šių reiškinių poveikis ekonominės veiklos centrams ir metropolinėms zonoms,

— miestų specializacija, grindžiama klasteriais, kurie pritraukia investicijas,

— universitetų, tyrimo centrų, kvalifikuotų žmonių, regioniniu mastu sukurtų pramonės ir labai išvystytų paslaugų vertės grandinių artumas,

— tarptautinės jungtys, veikiančios kartu su pažangiomis vidaus judumo ir transporto sistemomis,

— ekologiškas miestas: kovos su klimato kaita, energijos taupymo ir ekologiniai reikalavimai, verčiantys imtis griežtesnės ir tikslingesnės vietos ir regioninės valdysenos bei viešojo ir privačiojo sektorių partnerystės,

— visuotinas poreikis didinti miestų tankį, o ne jų drėką,

— geresnė miestų ir kaimo vietovių sąveika,

— socialinis darnumas, demografiniai pokyčiai, darbo jėgos kokybės palaikymas visuose visuomenės sluoksniuose tinkamomis švietimo ir mokymo sistemomis regione,

— skubus poreikis naikinti kultūrinį atotrūkį, visų pirma suteikiant mažumoms galimybes, kurios yra naudingos visai visuomenei,

— būtinumas pagerinti gyvenimo ir būsto kokybę, visų pirma turint omenyje migraciją,

— dėmesys miestų planavimo menui, užtikrinant optimalaus metropolinių zonų apskritai vystymo, kuriame dalyvauja miestų projektuotojai ir architektai, sąlygas;

— vidaus ir išorės saugos ir saugumo garantijos;

— laisvalaikis.

4.3 Galiausiai (bet tai ne mažiau svarbu) veiksmingas metropolinių zonų ir miestų valdymas turi būti grindžiamas abiem principais - „iš viršaus į apačią“ ir „iš apačios į viršų“. Turi būti užtikrinta, kad metropolinių zonų lygmeniu dalyvautų visi suinteresuotieji subjektai: geriausių rezultatų bus pasiekta tada, kai atsakomybės imsis visi dalyvaujantys visuomenės lygmenys. Kuo geresnis daugiapakopis valdymas, t.y. sprendimus priimančių ir juos įgyvendinančių subjektų sąveika, tuo geresni rezultatai.

4.4 Svarbiausia, kad atsakomybės imtųsi išrinkti regionų ir vietos veikėjai. Be to, galima plėtoti naujas pilietinės visuomenės dalyvaujamosios demokratijos formas. ES lygmeniu nustatytos tendencijos gali būti naudingos.

4.5 Lisabonos sutartyje aiškiai pripažįstama, kad bendras tikslas – ne tik ekonominė ir socialinė, bet ir teritorinė sanglauda (7). Visi trys aspektai išvardijami kaip pasidalijamajai ES ir valstybių narių kompetencijai priklausančios politikos sritys. Todėl regionams skirtos politikos priemonės jau nebelaikytinos išimtine valstybių narių veiklos sritimi pagal subsidiarumo principą. Šis požiūris atsispindi ir nuostatose dėl transeuropinių tinklų (8).

4.6 Be to, subsidiarumo principas pradedamas taikyti ir regioniniu bei vietos lygmeniu, nes Sutartyje aiškiai pabrėžiama vietos ir regionų autonomija (9) – dalykas, visiškai atitinkantis tikrovę, nes vidaus rinkos, pramonės, mokslinių tyrimų ir taikomosios veiklos, energetikos, aplinkos, sveikatos apsaugos politikos priemonių įgyvendinimas daugiausia priklauso nuo jų įgyvendinimo regionuose, ypač metropolinėse zonose.

5. Miestų darbotvarkė ir metropolinių zonų vystymas

5.1 Europos visuomenė turi pasirengti ateičiai. Teritorinė sanglauda – viena iš turimų priemonių. EESRK nuomone, holistinis požiūris į metropolines zonas – traukos centrus – ir metropolinių zonų vystymą suderinamas su savita Europos miestų struktūra, juo skatinamas socialinis ir ekonominis atsparumas.

5.2 Metropolinių zonų vystymas turėtų priversti naujai, virtualiai pažvelgti į Europos žemėlapį. Jis daugiau neturėtų reikšti vien valstybių narių bendradarbiavimo ar didelių darinių priešpastatymo mažiems ir kaimo vietovių priešpastatymo miesto vietovėms. Veikiau jau žemėlapyje turėtų atsispindėti metropolinių zonų vystymas šalių viduje ir abipus sienos – kaip teritorijos pritaikymas prie visuomeninių, ekonominių, technologinių šiandienos ir artimiausios ateities pokyčių. Šiuo požiūriu metropolinių zonų vystymo darbotvarkė turėtų padėti optimaliai orientuoti Europos visuomenę.

5.3 EESRK nuomone, metropolinių zonų vystymo tendencijos turėtų veiksmingai padėti panaikinti kaimo vietovių ir miestų poliarizaciją. Tai yra karštų diskusijų objektas. Esama daug argumentų, remiančių teigiamą abiejų pusių sąveiką. Būtina parengti naujas priemones abipusei naudai skatinti. Įdomi būsima METREX tinklo iniciatyva URMA – miestų ir kaimų bendradarbiavimo metropolinėse zonose iniciatyva, kurią įgyvendinant bus pristatyti šio bendradarbiavimo tobulinimo metodai ir konkretūs projektai. Kitokį pragmatišką patobulinimą galima pasiekti atitinkamai taikant policentrizmą, taip pat kuriant naujomis valdymo formomis paremtus projektus. Reikėtų skleisti gerąją praktiką.

5.4 Be tų tendencijų, kurias EESRK paminėjo 2008 m., pastebima, kad intensyviau stengiamasi skatinti metropolinių zonų vystymą. Daugumą šio vystymo tendencijų lemia ekonomika. Tačiau svarbų vaidmenį gali atlikti ir teritoriniai, socialiniai, kultūriniai motyvai. Be daugelio įvairių pavyzdžių ir modelių, verta paminėti šiuos:

— intensyvėja Vokietijos metropolinių regionų bendradarbiavimas per Europos metropolinių regionų iniciatyvinę grupę (vok k. „Initiativkreis Europäische Metropolregionen“),

— „pôles métropolitaines“ Prancūzijoje, kartu su „pôles d'excellence“,

— „Didysis Paryžius“ (įskaitant būsimą jungtį su Atlanto vandenynu ir su šiaure),

— tikimasi, kad bus išplėstas Zundo regionas ir įtvirtintas Didysis Stokholmas,

— intensyviau įgyvendinami projektai Nyderlandų Randstade (aplink Amsterdamą) ir būsimame „dvipolyje“ Roterdame-Hagoje,

— plėtojamos Barselonos, Valensijos ir Bilbao metropolinės zonos,

— kai kuriuose didesniuose Anglijos miestuose besiformuojančių vietos įmonių partnerysčių (angl. LEP) patirtis,

— Varšuvos, Gdansko ir Silezijos Katovicų miestų regionų metropolinės zonos vystymas; pastarieji du pavyzdžiai gali turėti didelį tarpvalstybinį poveikį (Baltijos jūrai ir Čekijai),

— metropolinių zonų vystymas aplink Prahą ir Budapeštą,

— besiformuojantis „dvipolis“ Viena–Bratislava,

— metropoliniai užmojai aplink Leipcigą pagal bendrą kultūrinį šūkį „Liuterio dekada“ – 500-asis 1517 m. Liuterio reformacijos jubiliejus.

5.5 Metropolinių zonų vystymąsi gali ypač paskatinti besikuriantys makroregionai (pavyzdžiui, Baltijos jūros regionas, Dunojaus baseino regionas ir Šiaurės Vakarų Europa (nors oficialiai dar neįvardyta, literatūroje kaip makroregionas minimas Šiaurės-Pa de Kalė, Belgijos, Liuksemburgo, Nyderlandų ir Šiaurės Reino Vestfalijos regionas).

5.6 Europiniu požiūriu tarpvalstybinėms iniciatyvoms – kartais remiamoms nacionalinių vyriausybių, tačiau dažniausiai neremiamoms – reikia ypatingo dėmesio. Verta paminėti Vokietijos „Metropolinių pasienio regionų iniciatyvinę grupę“ (vok. k. Initiativkreis Metropolitane Grenzregionen). Be esamų modelių, pvz., Zundo ir Lilio-Kortreiko, imamasi ir naujų iniciatyvų. Keletas pavyzdžių – Aukštutinis Reinas (Bazelis, Strasbūras, Karlsrūhė), Žemutinis Reinas (Reino kraštas-Pfalcas, Liuksemburgas, Nansi), Katovicai, Savoja-Aosta ir kt., o Hamburgas planuoja sustiprinti ryšius su Zundo regionu gerindamas jungtis. Įdomus bendradarbiavimo pavyzdys yra santykių tarp Rusijos Kaliningrado srities ir Gdansko metropolijos vystymas.

5.7 Daugiausiai naudos iš gerai apibrėžtų tarpvalstybinių iniciatyvų gali turėti mažesnės valstybės narės, pvz., Slovėnija. Nuo 2007 m. šios naujos tarpvalstybinės iniciatyvos skatinamos teisine priemone – Europos teritorinio bendradarbiavimo grupėmis (ETBG).

5.8 EESRK rekomenduoja ETBG taikyti ne tik kaimyniniams pasienio regionams. Europos metropoliniai regionai, kurie planuoja kurti konkurencingesnę Europą trečiųjų šalių (Kinijos) atžvilgiu, turėtų būti skatinami intensyviau bendradarbiauti vertės grandinių srityje, kartu pasitelkiant tradicinį aukštesnio lygmens bendradarbiavimą kultūros, švietimo, administracinio bendradarbiavimo ir kitose srityse, kad ekonominis bendradarbiavimas būtų atsparus krizėms. Būdingas pavyzdys būtų Hamburgo–Tulūzos ETBG, abu šie miestai specializuojasi orlaivių pramonėje.

5.8.1 EESRK rekomenduoja, kad problemos, kurias iškėlė esamų ir potencialių ETBG ir pranešančiųjų institucijų atstovai, nurodytos 2010 m. ETBG stebėsenos ataskaitoje, būtų sprendžiamos persvarstant 2011 m. ETBG direktyvą.

5.9 ES turi atlikti išsamią metropolinių zonų vystymo analizę dabartinėmis socialinėmis ir ekonominėmis aplinkybėmis. Tokiai analizei būtinas naujausias geografinis, ekonominis, socialinis ir technologinis Europos žemėlapis. Šioje srityje gali daug padėti ESPON. Eurostatas būtinas norint gauti patikimus duomenis. Be to, reikėtų geriau pasinaudoti Urban Audit ir Urbact, kad būtų užtikrinta tyrimų rezultatų ir konkrečios patirties sklaida.

5.10 EESRK mano, kad strategijos „Europa 2020“ pagrindu turėtų būti sukurta aukšto lygio grupė arba darbo grupė metropolinių zonų vystymo klausimais, kuri dirbtų tą patį darbą kaip ir Tarpžinybinė miestų plėtros darbo grupė. Ši aukšto lygio grupė turėtų būti tarpdalykinė, joje turėtų dalyvauti įvairūs valstybių narių, metropolinių zonų, viešojo ir privačiojo sektoriaus suinteresuotųjų subjektų ir pilietinės visuomenės atstovai.

5.11 Kaip numatyta Bendroje programavimo iniciatyvoje „Europos miestai“, darbo grupė turėtų siekti parengti ilgalaikę Europos metropolinių zonų viziją, įskaitant pasienio metropolines zonas, ir pateikti ilgalaikę Europos 2050 perspektyvą.

5.12 Remiantis 4.2 punkte paminėtais metropolinių zonų vystymo elementais, Europos platforma gali veikti kaip katalizatorius, siekiant:

— nepaisant plačios metropolinių zonų įvairovės, apibrėžti bendrus metropolinių zonų vystymo vardiklius ir skatinti taikyti geriausią praktiką,

— taikyti strategiją „Europa 2020“, holistinį jos požiūrį ir joje pabrėžiamą būtinumą įtraukti kuo daugiau suinteresuotųjų subjektų, norint pasiekti ES tikslus – pažangų, tvarų ir integracinį augimą metropolinėse zonose,

— aptarti reikšmingus lyderystės ir valdymo iššūkius ir vystymą,

— pasinaudoti mokslininkų ir valdžios institucijų žinių santalka,

— apibrėžti racionalinius reagavimo būdus besitęsiančio finansų mažinimo laikotarpiu, kuris bet kuriuo atveju reikalauja efektyviau naudoti turimus išteklius,

— sukurti švietimo, mokslo ir inovacijų trikampį, kuris yra varomoji metropolizacijos jėga Europoje,

— remiantis tvaraus ateities miesto koncepcija aptarti ir pradėti vykdyti pažangius bandomuosius projektus „Gyvenamas miestas“, „Jungiantis miestas“, „Verslus miestas“ ir „Pirmaujantis miestas“,

— įvertinti Europos kovos su klimato kaita darbotvarkės poveikį miestams (energetikai, transportui, pastatams) ir suformuluoti pageidautinus sprendimo būdus,

— padėti panaikinti kaimo vietovių ir miestų poliarizaciją,

— suteikti pridėtinės vertės intensyvėjančioms nacionalinėms diskusijoms apie metropolinių zonų vystymą ir sudaryti galimybes formuotis atsparesniems regionams,

— suvokti metropolinių zonų, kaip funkcinių regionų, reikšmę platesniame (pasauliniame) kontekste.

5.13 Iki šiol struktūrinis keitimasis patirtimi ir „išmoktomis pamokomis“ tebėra ribotas. ES darbo grupė galėtų suteikti stiprų postūmį ir skleisti geriausią praktiką ir praktinę patirtį. Tai gali padėti formuoti Europos politiką ir sutelkti Europos fondus vietos lygmens projektams finansuoti.

5.14 Miestų vystymo srityje Europoje atlikta nemažai tyrimų ir analizių. Europos lygmuo turėtų padėti kovoti su fragmentiškumu ir sustiprinti bendradarbiavimą. Visoje Europoje galima geriau sutelkti specializuotų žinių turinčius tyrimų centrus ir universitetus.

5.15 Europos bandomojo projekto pavyzdys būtų įsteigti fiktyvias „gyvąsias laboratorijas“ (praktikos bendrijas) konkrečiomis temomis, pvz., ekonominiai klasteriai, žinių trikampis, tvarus vystymasis, įtraukioji viešojo ir privačiojo sektorių partnerystė, socialinis būstas, lyderystė žemesnio nei nacionalinio lygmens teritorijų vystymo srityje ir kt. Kiekvieną „laboratoriją“ koordinuotų viena metropolinė zona ir ją sudarytų įvairūs viešieji ir privatieji suinteresuotieji subjektai.

5.16 Būtų galimybių ir paklausa grindžiamoms iniciatyvoms, kur metropolinės zonos ES lygmeniu kelia tam tikrų iššūkių ir problemų. Tada Europoje turėtų būti rasta būdų ir priemonių, kaip padėti deramai šiuos iššūkius ir problemas įveikti. Vėliau galima būtų pasinaudoti politikos rekomendacijomis, įgyta patirtimi ir geriausios bei blogosios praktikos apžvalgomis.

5.17 Kitos galimos iniciatyvos: Europos mokymo sistema miestams ir metropolinėms zonoms, ja būtų užtikrinami patikimi duomenys apie būsimus projektus, kurie jau įgyvendinti kitur; metinė konferencija apie metropolinių zonų vystymo padėtį; ir, svarbiausia, ko reikia pasimokyti iš miestų patirties kuriant bendrąją rinką.

5.18 EESRK nuomone, kuriant sąveikaus metodus, sudarant sąlygas tikrajam veikiančiam daugiapakopiam valdymui ir įtraukiant miestus ir metropolines zonas į Europos integraciją, atsivers visiškai naujos nepastebėtos galimybės ir formuosis atviras požiūris.

6. Strategija „Europa 2020“ – tvirtas pagrindas ES miestų darbotvarkei

6.1 EESRK manymu, strategija „Europa 2020“ yra naudinga priemonė galimybėms ir atviram požiūriui plėtoti. Deramas dėmesys metropolinių zonų vystymui lems geresnes socialines ir ekonomines sąlygas, didesnį nacionalinį ir tarptautinį pastebimumą.

6.2 EESRK pritaria Komisijos nario J. Hahno požiūriui – Komisijos narys pripažįsta, kad miestai ir metropolinės zonos – itin svarbūs įgyvendinant strategiją „Europa 2020“. 2010 m. birželio mėn. Tolede įvykusiame neoficialiame ministrų susitikime miestų plėtros klausimais jis teigė, kad „kovojant su greitos globalizacijos ir sparčių struktūrinių pokyčių keliamais iššūkiais, miestai pirmieji diegia inovacijas ir yra ekonominės pažangos varomoji jėga“.

6.3 2008 m. nuomonėje EESRK ragino parengti metropolinių zonų darbotvarkę, grindžiamą Lisabonos strategija (10). Ypač strategijos „Europa 2020“ holistinis programavimas atskleidžia naujus Lisabonos strategijos aspektus, sudaro ypatingų galimybių metropolinėms zonoms ir daugiapakopio valdymo, kuris jau ne vienus metus yra silpnoji vieta, tobulinimui.

6.4 Metropolinėse zonose komunikacijos kelias trumpesnės negu nacionaliniu lygmeniu. Paprastai lengviau įgyvendinti sprendimų priėmimo procesus ir planuoti. Valdžios institucijos ir kiti suinteresuotieji subjektai – socialiniai partneriai ir pilietinė visuomenė, ypač mokymas visais lygmenimis, miestų projektuotojai, sklypų projektuotojai ir privatūs investuotojai – paprastai tikslingiau vykdo veiklą. Sėkmingi pavyzdžiai rodo, kad orientavimasis į tikslą, bendras sąmoningumas ir netgi pasididžiavimas yra ypatingos metropolinių zonų pažangos varomosios jėgos.

6.5 Vis dažniau rengiamos tikslinės gairės, grindžiamos sėkmingais pavyzdžiais. Dažniausiai jų pradininkai būna aiškią ateities viziją turintys merai, o šiai vizijai plačiai pritariama. Keletas pavyzdžių – Didysis Bilbao, Kopenhaga-Malmė, Viena ir Birmingamas.

6.6 Miestų darbotvarkė teiktų abipusę naudą: strategija „Europa 2020“ gali būti naudinga šios darbotvarkės struktūra, o sėkmingai veikiančios metropolinės zonos būtų naudingos įgyvendinant pačią strategiją „Europa 2020“ (11). Toliau apibūdinamos jos sudėtinės dalys.

6.6.1 Strategija „Europa 2020“ verčia veiksmingiau koordinuoti veiksmus Komisijos viduje ir glaudžiau bendradarbiauti su Taryba. Politikos formavimas ir ES programos turėtų būti geriau suderintos. EESRK ragina sugrupuoti projektus pačioje Komisijoje. Svarbus šalutinis poveikis būtų didesnis Komisijos veiksmų ir (Europos) koordinavimo pastebimumas.

6.6.2 Gerai apibrėžtas bendras požiūris turi padėti atsverti neišvengiamo išlaidų taupymo padarinius, kuriuos per dabartinį ekonomikos nuosmukį pajuto visų valstybių narių miestai.

6.6.3 Iki šiol subsidiarumo principas trukdė rengti Miestų darbotvarkę. EESRK nuomone, strategija „Europa 2020“ reiškia, kad reikės glaudžiau koordinuoti ES ir valstybių narių veiksmus lanksčiau taikant subsidiarumo principą ir ne taip griežtai skiriant ES ir nacionalinio lygmens kompetencijos ribas.

6.6.4 Itin svarbu, kad toks lankstumas padėtų į ES sistemą įtraukti regionines, metropolinių zonų ir vietos institucijas, kaip atsakingus veikėjus. Daugiapakopis valdymas jau ne vienerius metus plačiai aptariamastačiau praktinis poveikis nedidelis. Atėjo laikas nuo žodžių pereiti prie daugiapakopio valdymo ir stiprinti sąveikius viešųjų ir privačiųjų veikėjų bei pilietinės visuomenės veiklos įsipareigojimus.

6.6.5 Strategijos „Europa 2020“ Miestų darbotvarkė verstų Komisiją imtis aktyvesnės tiesiogiai su miestais ir metropolinėmis zonomis susijusių klausimų kontrolės. Tai reiškia, kad miestai ir metropolinės zonos, įskaitant suinteresuotuosius subjektus ir pilietinę visuomenę, turi tapti politikos priemonių ir ES programų įgyvendinimo partneriai.

6.6.6 Panašiai pagal strategiją „Europa 2020“ rekomenduotini artimesni konkrečių valstybių narių ryšiai. Šiuo klausimu galima įvardyti dvi svarbias sritis:

— valstybės narės privalo atidžiau vertinti viena kitos praktiką ir laimėjimus,

— artimesni valstybių narių tarpusavio ryšiai būtų naudingi pasienio regionams ir jų galimybėms vystytis kaip metropolinėms zonoms. Pasienio bendradarbiavimą plėsti labiausiai padėtų dvišalė ir trišalė nacionalinių vyriausybių veikla.

2011 m. rugsėjo 21 d., Briuselis Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas Staffan NILSSON

(1) OL C 319/05, 2008 12 13, p. 13.

(2) Šios deklaracijos buvo priimtos 2008 m. Marselyje ir 2009 m. Tolede, pirmininkaujant Prancūzijai ir Ispanijai.

(3) Žr. 2011 m. gegužės 19 d. Gedelėje vykusiame neoficialiame ministrų susitikime priimtas pirmininkavusios Vengrijos išvadas ir priimtą Europos Sąjungos teritorinę darbotvarkę 2020.

(4) EESRK nuomonė savo iniciatyva „Europos metropolinės zonos: socialinės ir ekonominės pasekmės Europos ateičiai“, OL C. 302/20, 2004 12 7, p. 101. 2007 m. tolesnėje EESRK nuomonėje savo iniciatyva „Europos metropolinės zonos: socialinės ir ekonominės pasekmės Europos ateičiai“, OL C 168/02, 2007 7 20, p. 10, aptariama daugelis konkrečių klausimų.

(5) EESRK tiriamoji nuomonė „Subalansuotas miesto aplinkos vystymas: iššūkiai ir galimybės“, pranešėjas J. van Iersel, OL C 77/27, 2009 3 31, p. 123.

(6) Įžymūs darbai: Richard Florida „Cities and the creative class“, Charles Landry „The Creative City“, Edward Glaeser „Triumph of the City“.

(7) Žr. ES sutarties 3 straipsnio 3 dalį.

(8) Žr. SESV 170–172 straipsnius.

(9) Žr. ES sutarties 5 straipsnio 3 dalį.

(10) Žr. 5 išnašą.

(11) Įdomių pastabų šia tema galima rasti birželio mėn. patvirtintame Europos Parlamento pranešime dėl Europos miestų darbotvarkės ir jos ateities vykdant sanglaudos politiką (A7-0218/2011), pranešėjas Oldřich Vlasák.