2 langelis. Užimtumo ir socialinės tendencijos Padėtis ES darbo rinkose 2019 m. prieš prasidedant pandemijai toliau gerėjo, nors Europos ekonomikos augimo tempas tuo metu jau lėtėjo. 2019 m. užimtumo lygis ES toliau augo, buvo pasiektas naujas dirbančiųjų skaičiaus rekordas. Užimtumo lygis 2019 m. padidėjo beveik visose valstybėse narėse, o labiausiai jis išaugo Bulgarijoje (2,4 procentinio punkto), už kurios rikiuojasi Kipras (1,9 procentinio punkto), Graikija (1,6 procentinio punkto) ir Kroatija (1,5 procentinio punkto). Nedarbo lygis beveik visose valstybėse narėse toliau mažėjo ir 2019 m. gruodžio mėn. pasiekė žemiausią rodiklį (6,5 %) nuo 2000 m., o 2020 m. pradžioje visų šalių nedarbo rodikliai buvo žemiausi nuo 2013 m. Šis sumažėjimas buvo ypač pastebimas didžiausią nedarbo lygį turinčiose šalyse, kaip antai Graikijoje ir Kroatijoje (−2 procentinio punkto), Kipre (−1,3 procentinio punkto) ir Ispanijoje (−1,2 procentinio punkto); Švedijoje nedarbo lygis išaugo (0,4 procentinio punkto), o Liuksemburge ir Lietuvoje, palyginti su 2018 m., jis beveik nepakito (visais šiais trimis atvejais jis augo nuo palyginti žemo lygio). Taigi, iki COVID-19 protrūkio skirtingų šalių nedarbo lygio rodiklių skirtumai gerokai sumažėjo, tačiau tebebuvo dideli. Aktyvumo lygis iki pandemijos vyravusiomis ekonomikos augimo sulėtėjimo sąlygomis taip pat buvo gana stabilus, o labiausiai iš visų darbo rinkos rodiklių pagerėjo ilgalaikio ir jaunimo nedarbo rodikliai. 2019 m. aktyvumo lygis (15–64 metų amžiaus asmenų) sumažėjo tik Prancūzijoje (−0,4 procentinio punkto), Latvijoje (−0,2 procentinio punkto) ir Estijoje (−0,2 procentinio punkto). Mažiausius ir didžiausius aktyvumo lygio rodiklius turinčių šalių atotrūkis liko iš esmės nepakitęs ir siekė maždaug 16 procentinių punktų. 2019 m. ilgalaikio nedarbo lygis sumažėjo visose valstybėse narėse ir visose šalyse jis buvo mažesnis nei prieš trejus metus. Didžiausias ilgalaikio nedarbo lygis buvo Graikijoje (12,2 % aktyvių gyventojų), Italijoje (5,6 %) ir Ispanijoje (5,3 %). Jaunimo nedarbo lygis beveik visose ES šalyse trejus metus iš eilės iki 2019 m. mažėjo, tačiau Graikijoje ir Ispanijoje jis vis dar viršijo 30 %, o Italijoje buvo tik šiek tiek mažesnis. Be to, 2019 m. Europos Sąjungoje nedirbo, nesimokė ir nedalyvavo mokymuose 10,1 % jaunuolių (15–24 metų amžiaus), o kelių valstybių narių (be kita ko, Airijos, Bulgarijos, Graikijos, Ispanijos, Italijos, Kipro, Kroatijos, Prancūzijos, Rumunijos, Slovakijos ir Vengrijos) rodikliai viršijo 10 %. Skurdas ir socialinė atskirtis 2019 m. toliau mažėjo, tačiau kai kuriose valstybėse narėse šie rodikliai tebėra dideli.. Žmonių, kuriems gresia skurdas ar socialinė atskirtis, procentinė dalis 2019 m. ES toliau mažėjo ir siekė 21,4 %. Iki 2019 m. trejus metus iš eilės daugumoje šalių užfiksuotas sumažėjimas, išskyrus Švediją ir Liuksemburgą, kur ši procentinė dalis išaugo, nors ir nuo palyginti žemo lygio. Nors skurdo ar socialinės atskirties rizikos lygis Bulgarijoje labai sumažėjo (nuo beveik 39 % iki 32,5 %), šioje šalyje jis tebėra aukščiausias ES, toliau rikiuojasi Rumunija ir Graikija (abiejose šalyse jis viršija 30 %), o Ispanijoje, Latvijoje ir Lietuvoje šis lygis viršija 25 %. Tačiau dėl COVID-19 protrūkio ekonomikos perspektyva drastiškai pasikeitė. 2020 m. ekonomikos perspektyva vos per kelias savaites drastiškai pakrypo į blogąją pusę. 2020 m. antrąjį ketvirtį BVP buvo beveik 15 % mažesnis nei 2019 m. pabaigoje (euro zonos BVP – 18 % mažesnis), o užimtumo lygis sumažėjo 3 % arba 6 mln. dirbančiųjų (euro zonoje – 2,9 %). Tai didžiausias kada nors ankstyvuoju ekonomikos nuosmukio etapu užfiksuotas sumažėjimas. Be to, dėl šio precedento neturinčio sukrėtimo pasekmių vyrauja didelis neapibrėžtumas, nes ekonominis poveikis įvairiose šalyse gali labai skirtis, be kita ko, dėl protrūkio intensyvumo ir skirtingos tų šalių sektorių specializacijos. Ekonomikos nuosmukio poveikis buvo švelninamas plačiu mastu naudojantis sutrumpinto darbo laiko sistemomis. Nors nedarbo lygis visose valstybėse narėse išaugo ir pastaraisiais metais vyravusios tendencijos akivaizdžiai nutrūko, daugumoje šalių jis išaugo palyginti nedaug. Plačiu mastu taikomos sutrumpinto darbo laiko sistemos padėjo pažaboti masinio darbo vietų naikinimo procesą, kurio dėl didelio gamybos apimties sumažėjimo per 2020 m. pirmuosius du ketvirčius daugumoje šalių kitu atveju nebūtų pavykę išvengti. Tai visų pirma pasakytina apie šalis, kuriose sutrumpinto darbo laiko sistemos yra nusistovėjusios; šalyse, kurios tokias sistemas nustatė neseniai, jos – iš dalies dėl savo struktūros arba dėl vėlavimo įgyvendinti – tik šiek tiek padėjo sumažinti nedarbingumo augimą, palyginti su rezultatais, kurių buvo galima tikėtis remiantis ankstesnių laikotarpių duomenimis (1 pav.). Kai kuriose valstybėse narėse pastebimą nedarbo lygio sumažėjimą lemia krentantis aktyvumo lygis. Dėl didelio ekonominio nuosmukio nemažai bedarbių tapo neaktyvūs, nes nustojo ieškoti darbo. Aktyvumo lygis sumažėjo devyniose valstybėse narėse, kurioms tenka daugiau kaip trečdalis ES gyventojų. Visoje ES aktyvumo lygis (15–64 metų amžiaus asmenų) sumažėjo nuo 73,5 % 2019 m. ketvirtąjį ketvirtį iki 71,8 % 2020 m. antrąjį ketvirtį. Pavyzdžiui, Italijoje nedarbo lygio sumažėjimas 2 procentiniais punktais sausio–balandžio mėn. atspindi aktyvumo lygio sumažėjimą (3,5 procentinio punkto), kuris yra didesnis už užimtumo lygio sumažėjimą (−1,7 procentinio punkto). Diagrama. Faktinis nedarbo lygis taikant sutrumpinto darbo laiko sistemas (SDLS) ir pagal Okuno dėsniu grindžiamą prognozę Šaltinis: Labour Markets and Wage Developments in Europe 2020. Pastaba. Okuno dėsnis teigia, kad egzistuoja ryšys tarp nedarbo ir šalies gamybos nuostolių. COVID-19 krizės poveikis labiausiai pažeidžiamiems darbuotojams yra neproporcingai didesnis ir gali prireikti ilgalaikių pastangų augančiai socialinei ir ekonominei nelygybei sumažinti. Pandemijos poveikis užimtumui įvairiose šalyse, sektoriuose ir įvairioms darbuotojų grupėms yra nevienodas. Visų pirma, labiausiai ekonominiu požiūriu pažeidžiami darbuotojai (žemo išsilavinimo, mažai apmokami darbuotojai, ne ES gimę migrantai) ir jauni darbuotojai veikiausiai dirba sektoriuose, kuriuose epidemiologinė rizika yra itin didelė (t. y. mažmeninės prekybos, apgyvendinimo ir maitinimo paslaugų sektoriuose); daugumos tokių darbuotojų užimtumo forma yra nestandartinė. Todėl, jeigu nebūtų taikomos jokios taisomosios priemonės, COVID-19 pandemija mažesnes pajamas gaunantiems asmenims galėtų padaryti neproporcingai didesnę žalą, o tai lemtų skurdo lygio padidėjimą. Šiomis aplinkybėmis valstybės narės priėmė laikinas priemones, kad paremtų labai mažas pajamas gaunančias pažeidžiamas grupes ir asmenis, kurie neturi teisės gauti nedarbo išmokų. Be to, labai svarbus veiksnys, veiksmingai švelninantis krizės poveikį socialinei padėčiai, yra nacionalinės politikos priemonės, remiamas tokiomis ES iniciatyvomis, kaip SURE, REACT-EU, ESI fondai ir ekonomikos gaivinimo ir atsparumo didinimo priemonė.