Komisijos ataskaita Tarybai pagal Tarybos direktyvos 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo 18 straipsnį {SEK(2008) 2420} /* KOM/2008/0552 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 15.9.2008 KOM(2008) 552 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI pagal Tarybos direktyvos 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo 18 straipsnį {SEK(2008) 2420} KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI pagal Tarybos direktyvos 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo 18 straipsnį Įvadas 2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvos 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo (toliau – Direktyva) 18 straipsnyje nurodyta, kad „Komisija kas tris metus praneša Tarybai apie šios direktyvos veikimą. Remdamasi šiais pranešimais, Komisija tam tikrais atvejais siūlo Tarybai atlikti šios direktyvos pakeitimus, kurie gali pasirodyti reikalingi siekiant geriau užtikrinti veiksmingą pajamų apmokestinimą ir pašalinti nepageidaujamus konkurencijos iškraipymus“. Šioje pirmoje ataskaitoje aptariamos konsultacijos su ES valstybių narių mokesčių administratoriais, jų pateikti duomenys apie pirmuosius dvejus mokestinius taikymo metus ir rezultatai, pasiekti ekspertų grupės, kurią Komisija įsteigė 2007 m., siekdama konsultuotis su verslo sektoriais, kuriems Direktyva yra arba galėtų būti taikoma. Išsamesnė informacija pateikiama adresu: http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm Ataskaitoje aptariamas Direktyvos perkėlimas į nacionalinę teisę ir įgyvendinimas, bei apibendrinamas ekonominis vertinimas (išsami informacija pateikiama Komisijos tarnybų darbo dokumente SEK(2008) 2420) ir Komisijos rekomendacijos dėl pokyčių poreikio. 1. DIREKTYVOS PERKėLIMAS į NACIONALINę TEISę IR įGYVENDINIMAS Visos valstybės narės Direktyvą perkėlė į nacionalinę teisę ir nuo numatytų datų (t. y. 2005 m. liepos 1 d. ir, Bulgarijos ir Rumunijos atveju, nuo 2007 m. sausio 1 d.) pradėjo taikyti įgyvendinimo taisykles. Komisija kol kas yra pradėjusi dvi pažeidimo procedūras, susijusias su Direktyvos įgyvendinimu. Dviem susijusioms valstybėms narėms nusiųsti oficialūs įspėjimai su raginimu pateikti pastabas. Vienas atvejis yra susijęs su nepakankamu 4 straipsnio 3 dalies, pagal kurią subjektai, veikiantys kaip mokėjimų tarpininkai pagal 4 straipsnio 2 dalį, gali pasirinkti Direktyvos taikymo tikslais būti KIPVPS[1], perkėlimo į nacionalinė teisę. Kitas yra susijęs su Direktyvos netaikymu, kai faktiškasis savininkas turi ne nuolatinio gyventojo statusą. Susijusios valstybės narės nuomone, Direktyva netaikytina, jeigu tikrajam savininkui gyvenamosios vietos valstybėje narėje taikomos lengvatos. Komisija su minėta pozicija nesutinka. Komisija vykdė informacijos mainų naudojantis bendruoju formatu, pagrįstu OECD standartiniu magnetiniu formatu, ir CCN-Mail 2 ryšio kanalu, stebėseną. Visi informacijos mainai 2006 ir 2007 m. vyko laiku ir be techninių problemų. Vis dėlto ypač pirmaisiais metais valstybės narės pranešė, kad nustatant mokesčių mokėtojus kilo tam tikrų sunkumų dėl informacijos apie jų mokesčių identifikacinį numerį (toliau – TIN) arba gimimo datą ir (arba) vietą trūkumo. Komisija palengvino kai kurių statistinių duomenų pranešimą ir surengė posėdžius, kad mokesčių administracijos galėtų pasikeisti patirtimi. 2. EKONOMINIS VERTINIMAS Valstybės narės yra pateikusios 2005 m. antrosios pusės ir 2006 m. duomenis. Ilgesnis laikotarpis, taip pat laikotarpis iki įvedant Direktyvą, būtų suteikęs galimybę geriau įvertinti jos poveikį. 2.1 Dalyvaujančiųjų šalių duomenys Tokio tipo duomenų rinkimas ir pranešimas daugeliui šalių yra nauja užduotis, todėl aišku kodėl trūksta duomenų, visų pirma apie informacijos mainus. Be to, dar nesutarta dėl duomenų tvarkymo apibrėžimų. Dėl šių veiksnių Komisija atliko ribotą analizę. Nenuostabu, kad pagal 8 ir 9 straipsnius labiausiai išvystytos ekonomikos šalys nurodė didžiausias vertes. Jungtinė Karalystė pranešė apie 9,1 mlrd. EUR dydžio mokėjimus nuo 2005 m. liepos 1 d. iki 2006 m. balandžio 5 d. (mokestinių metų pabaiga). Didžiausia pajamų, 2005 ir 2006 m. gautų iš išskaičiuojamojo mokesčio dalis buvo surinkta Šveicarijoje ir Liuksemburge, kas atitinkamai sudarė daugiau kaip 45 % ir 22 % bendrų pajamų. 2005 ir 2006 m. daugiausia išskaičiuojamojo mokesčio surinkdavo Vokietija (192,7 mln. EUR) ir Italija (112,9 mln. EUR). Belgija gavo daugiau kaip 71 mln. EUR, daugiausia iš Liuksemburgo (74 % visos sumos). 2.2 Iš duomenų šaltinių gauti rezultatai Tarptautinių atsiskaitymų bankas (toliau – TAB) renka duomenis apie tarptautinę bankų padėtį 40 ataskaitas teikiančių šalių. TAB pateikė viešai neskelbiamus 2000–2007 m. duomenis apie ataskaitas teikiančių šalių dvišales paskolas ir indėlius (tik Singapūras ir Makao atsisakė pateikti dvišalius duomenis). Šalys buvo suskirstytos į tris kategorijas: išskaičiuojamąjį mokestį pagal Direktyvą ir susijusius susitarimus taikančios šalys, informacijos mainus pagal šių teisės aktų nuostatas vykdančios šalys ir trečiosios šalys. Nežiūrint struktūrinių pateiktų duomenų skirtumų, išskaičiuojamąjį mokestį taikančių šalių procentinė visų indėlių dalis nuo 2003 m. vidurio iki 2005 m. vidurio sumažėjo nuo 35,0 % iki 29,3 %, tačiau priėmus Direktyvą, stabilizavosi. Valstybės, kurios keičiasi informacija, turi santykinai daugiau bankinių indėlių nei nebankinių[2]; jų nebankinių indėlių dalis yra šiek tiek sumažėjusi, nors tai įvyko prieš įsigaliojant Direktyvai. Į Eurostato analizuotus duomenis įtraukti duomenys apie bendrą pajamų iš palūkanų sumą, išskirstyta pagal gavėjus 20 ES šalių per 2000–2006 m. Tačiau atlikus analizę ir vėl nematyti jokių reikšmingų pokyčių įgyvendinus Direktyvą. Namų ūkių gauta palūkanų dalis, palyginti su bendra privačių gavėjų ir įmonių gautų palūkanų suma, sumažėjo, tačiau tai iš esmės yra susiję su padidėjusiomis finansinių korporacijų pajamų. Lygiai taip pat sumažėjo namų ūkių gauta palūkanų dalis, palyginti su bendra turto pajamų suma, priešingai nei dividendai, tačiau šis reiškinys prasidėjo jau 2000 m. Pagaliau, Europos lėšų ir turto valdymo asociacijos pateikti 2002–2007 m. duomenys apie KIPVPS ir ne KIPVPS[3] rodo, kad jų dalis išliko nepakitusi – atitinkamai 78 % ir 22 %. Vienintelis pastebimas pokytis yra laipsniškas KIPVPS investicijų į obligacijas mažėjimas – nuo 29 % iki 19,5 %, palyginti su bendra suma, dėl ko daugiausia naudos turėjo investuotojai į akcinį kapitalą. Ir šis reiškinys prasidėjo prieš priimant Direktyvą. 3. GALIMI PATOBULINIMAI Pasitvirtino, kad Direktyva yra veiksminga taikymo srities ribose. Ji yra davusi netiesioginių, neišmatuojamų, teigiamų rezultatų, užtikrindama, kad mokesčių mokėtojai griežčiau laikytųsi prievolės deklaruoti pajamas iš palūkanų. Tačiau per peržiūrą tapo aišku, kad šiuo metu Direktyvos taikymo sritis nėra tokia plati, kaip nustatyta 2000 m. lapkričio 26 ir 27 d. vienbalsiai priimtose plataus užmojo Tarybos išvadose. Todėl Komisija siūlo tam tikrų pakeitimų, siekdama išspręsti šiuos klausimus: faktiškoji nuosavybė; mokėjimų tarpininko apibrėžtis; finansinėms priemonėms, lygiavertėms tiesiogiai jau reglamentuotoms finansinėms priemonėms, taikomas režimas; procedūriniai aspektai. Komisijos tarnybų darbo dokumentu SEC (2008)559 „Tarybos direktyvos 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo aprėpties tobulinimas“ (toliau – KTDD Nr. 559) ir kita medžiaga, kurią galima rasti įvade minėtoje interneto svetainėje, papildoma toliau pateiktų sprendimų analizė. 3.1 Faktiškoji nuosavybė ir mokėjimai ES ir už jos ribų įsisteigusiems asmenims bei struktūroms Vadovaujantis svarbiausiu Direktyvos tikslu, 1 ir 2 straipsniai yra susiję tik su tiesiogiai asmenų naudai išmokėtomis palūkanomis, ne su mokėjimais juridiniams asmenims ir struktūroms. Ši ribota taikymo sritis ES nuolatiniams gyventojams gali suteikti galimybę apeiti Direktyvą pasitelkus tarpininką – juridinį asmenį ar struktūrą. Kaip paaiškinta KTDD NR. 559 2.1 dalyje, besąlygiškas direktyvos taikymo srities išplėtimas ir jos taikymas visiems mokėjimams kitoje valstybėje narėje įsteigtiems juridiniams asmenims ir struktūroms nebūtų tinkamas sprendimas. Siekiant svarbiausio Direktyvos tikslo, būtina žinoti tiek asmenį, kuris yra faktiškasis savininkas, tiek jo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę. Be to, ji nepadėtų tais atvejais, kai nuolatinis ES gyventojas investuotų per tarpininkus – juridinius asmenis arba struktūras, įsteigtas už ES jurisdikcijos ribų (gali būti, kad ten mokesčiai už pajamas iš palūkanų yra maži arba jų nėra apskritai). Atsižvelgiant į dabartinę Direktyvos taikymo sritį ir jos svarbiausią tikslą, veiksmingiau būtų reikalauti, kad mokėjimų tarpininkai naudotųsi jau turima informacija apie juridiniam asmeniui arba struktūrai atlikto mokėjimo faktiškąjį (-uosius) savininką (-us) (skaidrumo metodas), jeigu šios prievolės našta nebūtų neproporcingai didelė. Tai primena reikalavimą pagal 2 straipsnio 2 dalį dėl mokėjimų asmenims, kurie, kaip žinoma, nėra faktiškieji savininkai. Naudingi rodikliai – deramos klientų patikros priemonės, kurias ES finansų institucijos ir specialistai privalo taikyti, kovodami su pinigų plovimu[4]. Jie suteikia praktinių kriterijų, kuriais tokios institucijos ir specialistai turi naudotis siekdami identifikuoti privatų naudos gavėją, kurio vardu įmonė arba kitas juridinis asmuo ar struktūra sudarė sandorį. Tačiau turėtų būti pažymėta, kad šie kriterijai ne visada tinka faktiškajam savininkui identifikuoti taikant šią Direktyvą. Kai ES įsteigti ūkinės veiklos vykdytojai moka palūkanas kitiems ūkinės veiklos vykdytojams (įmonėms arba struktūroms), kurie taip pat yra įsteigti ES ir todėl atitinka mokėjimų tarpininko sąvoką, mokėjimų tarpininkų sąvokos ir prievolių (žr. 3.2 skyrių) patikslinimas atrodo yra patikimesnis ir proporcingesnis sprendimas, nei vien tik deramos klientų patikros priemonėmis pagrįsto skaidrumo metodo taikymas. Tačiau būtų galima svarstyti, ar atranka grindžiamą skaidrumo metodą taikyti mokėjimams, atliktiems tam tikrų kategorijų juridiniams asmenims ir struktūroms, įsteigtoms tam tikrose šalyse už ES ribų, kurių paslaugomis mokesčių vengimo tikslais galėtų naudotis ES nuolat gyvenantys faktiškieji savininkai. Tokiu atveju tų šalių ir jų atitinkamų subjektų bei struktūrų sąrašas turėtų būti pridėtas prie Direktyvos. Turėtų būti numatytos procedūros, kuriomis priedas būtų pritaikomas prie kintančių poreikių. Taikant tokį atranka grindžiamą skaidrumo metodą, vertėtų patikslinti ES ūkinės veiklos vykdytojų atsakomybę tuo atveju, kai jie žino, kad palūkanos, mokamos subjektui, kuriam Direktyvos (ir susijusių susitarimų) teritorinė taikymo sritis netaikoma, yra mokamos asmens, kuris jų žiniomis yra kitos ES valstybės narės gyventojas ir gali būti laikomas jų klientu, naudai. Tai taip pat padėtų išvengti galimo piktnaudžiavimo tarptautiniu finansinių institucijų (padalinių, dukterinių įmonių, asocijuotų arba kontroliuojančiųjų bendrovių) tinklu, siekiant apeiti Direktyvą (ir susitarimus). 3.2 Mokėjimų tarpininko apibrėžtis Iš patirties kyla klausimų dėl 4 straipsnyje nurodytos mokėjimų tarpininko apibrėžties tinkamumo. Nors įrodyta, kad 1 dalyje pateikta plati „ekonominės veiklos vykdytojo, kuris moka palūkanas arba garantuoja palūkanų mokėjimą tiesioginei faktiškojo savininko naudai“ sąvoka yra gana gerai suprantama, todėl panašu, kad jos nereikėtų keisti, išskyrus tai, kad būtina patikslinti tarpininkų atsakomybę atliekant mokėjimus šalims už ES ribų (žr. paskutinę 3.1 dalies pastraipą), vis dėlto to paties straipsnio 2 ir 5 dalyse pateikta papildoma sąvoka „bet koks valstybėje narėje įsisteigęs subjektas, kuriam palūkanos yra mokamos arba kuriam palūkanos yra garantuotos faktiškojo savininko naudai, taip pat laikomas mokėjimų tarpininku tokio mokėjimo arba garantijos atžvilgiu“ (toliau – „mokėjimų tarpininkas mokėjimo arba garantijos atžvilgiu“) sukėlė daugiau netikrumo. Ji padidino ES ūkinės veiklos vykdytojų išlaidas, tačiau nepasiekė visų valstybių narių lauktų rezultatų. Kai kurie ūkinės veiklos vykdytojai, ypač bankai, prašė šios sąvokos atsisakyti. Be alternatyvių priemonių, apimančių mokėjimus tarpinėms struktūroms ES teritorijoje (kaip išplėstinis skaidrumo metodas, žr. 3.1 skyriaus trečiąją dalį), tai galėtų paskatinti privačius faktiškuosius savininkus plačiai naudotis tokiomis struktūromis siekiant apeiti Direktyvą. Neseni mokesčių vengimo atvejai ne ES šalyse, kurios bendradarbiauja su ES palūkanų apmokestinimo srityje, rodo, kad mokėjimų tarpininko mokėjimo arba garantijos atžvilgiu sąvoką taikant nesistemingai, lieka erdvės piktnaudžiavimui ir iškraipymui. Investicijų fondai, kurių veikla reglamentuojama ES lygmeniu ir į kurių pajamas atsižvelgiama taikant šią Direktyvą (6 straipsnis), gali susidurti su kitų tarpinių investavimo struktūrų, kuriems de facto netaikoma pagrindinio mokėjimų tarpininko apibrėžtis pagal 4 straipsnio 1 dalį, nesąžininga konkurencija, kadangi jų mokėjimai, nors ir atlikti investuojant į skolinius reikalavimus, teisiniu požiūriu yra nelaikytini palūkanų mokėjimais. Vietoje to, kad atsisakytų mokėjimų tarpininko mokėjimo arba garantijos atžvilgiu sąvokos, Komisija siūlo šią sąvoką patikslinti, kad užtikrintų jos nuoseklų vartojimą. Būtų galima atsisakyti dabartinio metodo, pagal kurį didžiausias dėmesys skiriamas šio proceso pradžioje esantiems ūkinės veiklos vykdytojams, kurie susijusioms įmonėms moka palūkanas, ir pereiti prie metodo, kuris remtųsi teigiama tarpinių struktūrų, įpareigotų veikti kaip mokėjimų tarpininkai mokėjimo arba garantijos atžvilgiu, apibrėžtimi. Taikant šį metodą, tampa akivaizdu, kad šios tarpinės struktūros privalo taikyti Direktyvos nuostatas tais atvejais, kai nors vienas iš faktiškųjų savininkų yra kitos valstybės narės nuolatinis gyventojas. Tai įvyktų, šioms struktūroms gavus bet kokius 6 straipsnyje nustatytus palūkanų mokėjimus iš bet kurio šio proceso pradžioje esančio ūkinės veiklos vykdytojo , ne tik iš tų, kurie įsteigti kitoje valstybėje narėje (4 straipsnio 2 dalies paskutinis sakinys) arba toje pačioje valstybėje narėje (4 straipsnio 4 dalis), bet ir iš ūkinės veiklos vykdytojų, įsteigtų už ES ribų. Tai padidintų Direktyvos veiksmingumą ir geriau užtikrintų šio proceso pradžioje esančių ūkinės veiklos vykdytojų sąžiningą konkurenciją ES ir už jos ribų. Siekiant išvengti rinkos iškraipymo, struktūrų, kurios veikia kaip mokėjimų tarpininkai mokėjimo arba garantijos atžvilgiu, teigiama apibrėžtis turėtų būti grindžiama esminiais elementais, ne šių atstovų juridiniu statusu. Tai, ar organizacija yra struktūra ar įmonė, ar ji yra juridinis asmuo ar ne, neturi būti lemiamas kriterijus. Atsižvelgdama į Direktyvos tikslą, Komisija pritaria apibrėžčiai, į kurią įtrauktos visos įmonės ir struktūros, kurių pajamos , įskaitant pajamas, nurodytas 6 straipsnyje , neapmokestintos pagal bendrąsias tiesioginio apmokestinimo taisykles , galiojančias toje valstybėje narėje, kurioje įmonė arba struktūra turi pagrindinį administracijos centrą ir kurią galima laikyti įsisteigimo vieta. Išimtis taikoma tik tokioms įmonėms ir struktūroms: 6 straipsnyje nurodyti investicijų fondai; pensijų fondai ir lėšos, susijusios su gyvybės draudimo sutartimis; įmonės ir struktūros, įsteigtos išskirtinai labdaros tikslais. 4 straipsnio 3 dalyje numatytą galimybę įmones arba struktūras laikyti investicijų fondais galima palikti tik toms įmonėms arba struktūroms, kurių turto arba pajamų atitinkamo mokėjimo gavimo metu teisiškai neįmanoma priskirti jokiam faktiškajam savininkui. Jeigu šia galimybe nesinaudojama, joms galima nustatyti prievolę veikti kaip mokėjimų tarpininkai mokėjimo arba garantijos atžvilgiu ir asmenis, kurie prisidėjo prie jų turto, laikyti faktiškaisiais savininkais. Prie Direktyvos turėtų būti pridėtas teigiamą apibrėžtį atitinkančių įmonių sąrašas, į kurį būtų įtrauktos kiekvienos valstybės narės mokėjimų tarpininkais mokėjimo arba garantijos atžvilgiu laikomų įmonių ir struktūrų kategorijos; taip pat turėtų būti numatytos procedūros, kuriomis priedas būtų pritaikomas prie kintančių poreikių. Dabartinės prievolės, kurių pagal 4 straipsnio 2 dalies paskutinį sakinį (ir 11 straipsnio 5 dalį) privalo laikytis šio proceso pradžioje esantys ūkinės veiklos vykdytojai, gali likti tik dėl palūkanų mokėjimų toms įmonėms arba struktūroms kitoje valstybėje narėje, kurios yra įtrauktos į šį teigiamą apibrėžtį atitinkančių įmonių sąrašą, atsižvelgiant į jų įsisteigimo valstybę narę. Tačiau valstybei narei, kurioje įsisteigusios įmonės arba struktūros atitinka mokėjimų tarpininkų mokėjimo arba garantijos atžvilgiu apibrėžtį, šis sąrašas būtų tik orientacinis. Šios valstybės narės turėtų imtis būtinų priemonių siekdamos užtikrinti, kad visos tokios įmonės arba struktūros laikytųsi savo prievolių nepriklausomai nuo to, ar jos įtrauktos į teigiamą apibrėžtį atitinkančių įmonių sąrašą, ar ne, ir neatsižvelgiant į informaciją, faktiškai gautą iš šio proceso pradžioje esančių ūkinės veiklos vykdytojų. 3.3 Į taikymo sritį įtrauktos pajamos Pagal Direktyvos pavadinimą ir jos preambulę, Direktyvos esminis tikslas – užtikrinti taupymo pajamų iš palūkanų apmokestinimą, kuris visose valstybėse narėse atitinka gana panašius kriterijus. 2000 m. lapkričio 26 ir 27 d. priėmus Tarybos išvadas dėl esminio Direktyvos turinio, de facto pripažinta, kad laikytis formalios mokesčių mokėjimo apibrėžties būtų neveiksminga ir galėtų lemti nepageidautiną konkurencijos iškraipymą tiesioginių ir netiesioginių investicijų į skolinius reikalavimus srityje. Be Direktyvos 6 straipsnio 1 dalies a ir b punktų, kuriuose palūkanos apibrėžtos kaip pajamos iš skolinių reikalavimų pagal OECD pavyzdinės mokesčių konvencijos dėl pajamų ir dėl kapitalo 11 straipsnį, buvo nuspręsta apibrėžtį papildyti pajamomis iš palūkanų, gautų per tarpininkų sandorius naudojant tam tikras investavimo priemones (6 straipsnio 1 dalies c ir d punktai). Direktyvą 2005 m. ėmus taikyti, tapo akivaizdu, kad būtų pageidautini tolesni patobulinimai, siekiant atsižvelgti į taupymo būdų plėtrą ir investuotojų veiksmus. Ilgainiui ir valstybių narių mokesčių sistemos patobulėjo tiek, kad apimtų pajamas iš įvairių naujoviškų finansinių priemonių, įskaitant palūkanas iš skolinių reikalavimų. Iš pradžių pasirinkus Direktyvos netaikyti visoms naujoviškoms finansinėms priemonėms (1999 m. gegužės mėn. ir 2000 m. lapkričio mėn. ECOFIN Tarybos išvados), buvo pateiktas aiškus pranešimas, kad šis klausimas turėtų būti persvarstytas atliekant pirmąją Direktyvos peržiūrą. Turi būti aišku, kurioms finansinėms priemonėms bus taikoma Direktyva, taip pat reikia imtis nuoseklių ir paprastų sprendimų. Turėtų būti siekiama rasti tokią apibrėžtį, kuri apimtų visus vertybinius popierius, lygiaverčius skoliniams reikalavimams, kad kintančiomis sąlygomis būtų įmanoma užtikrinti Direktyvos veiksmingumą ir vengti rinkos iškraipymo. Atitinkamų instrumentų įrašymas į Direktyvos priedą neatrodo praktiškai įmanomas. Užuot darius tai, 6 straipsnio 1 dalyje reikėtų įrašyti kriterijus, pagal kuriuos mokėjimų tarpininkai galėtų identifikuoti priemones, kurioms taikoma ši Direktyva. Kadangi mokėjimų tarpininkai dažnai nežino šių priemonių techninių ypatumų, kaip antai, jų struktūros arba ryšio tarp jų veiklos rezultatų ir pajamų iš skolinių reikalavimų, praktiniai kriterijai, kuriais remiantis būtų išplėsta Direktyvos taikymo sritis ir ji būtų taikoma tiems vertybiniams popieriams, kurie yra lygiaverčiai skoliniams reikalavimams, turėtų būti grindžiami tuo, kaip investuotojai vertina atitinkamus vertybinius popierius. Būtų galima teisėtai manyti, kad privatūs investuotojai vertina tuos skoliniams reikalavimams lygiaverčius vertybinius popierius, kurių rizika yra žinoma iš brošiūrų ar kitos privalomos mokėjimų tarpininkų informacijos investuotojams, ir kuri neviršija skolinių reikalavimų rizikos. Taip Direktyvos taikymo sritis būtų išplėsta, į ją įtraukiant pajamas iš vertybinių popierių, kurių kapitalas yra visiškai ar beveik visiškai apsaugotas ir pelnas numatytas ex ante , turint omenyje, kad tie vertybiniai popieriai, kurie investuotojo požiūriu iš principo yra lygiaverčiai skoliniams reikalavimams, neturi būti iš jų sudaryti, tačiau juos galėtų sudaryti, pavyzdžiui, pajamos iš akcijų. Turėtų būti persvarstytas ne tik naujoviškiems finansiniams produktams nustatytas režimas, bet ir kiti dabartinės palūkanų mokėjimo apibrėžties patobulinimai, susiję su investicijų fondais, techniškai apibrėžtais kaip kolektyvinio investavimo subjektai (Direktyvos 6 straipsnio 1 dalies c ir d punktai). Dėl ES įsteigtų kolektyvinio investavimo subjektų, Direktyvos 6 straipsnis šiuo metu aiškiai reglamentuoja tik per KIPVPS fondus (žr. 1 išnašą) gautas pajamas. Direktyva kitoms kolektyvinio investavimo schemoms, leidžiamoms pagal nacionalinius valstybių narių taikomą režimą ir ES vadinamoms „ne KIPVPS“, taikoma tik iš dalies. Režimas skiriasi priklausomai nuo to, ar „ne KIPVPS“ yra juridiniai asmenys (inkorporuotieji fondai), ar jie neturi juridinio asmens statuso (neinkorporuotieji arba sutartiniai ir patikos fondai bei pan.). Pirmiesiems Direktyva nustatytos prievolės netaikomos, tačiau jos taikomos neinkorporuotoms įmonėms, kurios nėra KIPVPS, kaip mokėjimų tarpininkams mokėjimo arba garantijos atžvilgiu (4 straipsnio 2 dalis). Todėl KIPVPS ir neinkorporuotoms „ne KIPVPS“ režimas taikomas nevienodai, palyginti su inkorporuotomis „ne KIPVPS“. Tokiu esminiu šių skirtingų kategorijų investavimo fondams taikomo finansinio režimo skirtumu vidaus rinka nėra suinteresuota, to taip pat nebuvo tikimasi priėmus 2000 m. lapkričio mėn. ECOFIN Tarybos išvadas dėl esminio Direktyvos turinio. Tai galėtų pateisinti Direktyvos 6 straipsnio 1 dalies c ir d punktų pakeitimus, siekiant nuorodą į Direktyvą 85/611/EEB pakeisti nuoroda į įmonės registraciją bet kurioje valstybėje narėje. Tačiau būtina kruopščiai identifikuoti ir apibrėžti visą kolektyvinio investavimo schemų visumą, kuri būtų įtraukta į Direktyvos taikymo sritį, bei išanalizuoti tokio išplėtimo praktines pasekmes. Dėl fondų, įsteigtų už ES ribų, šiuo metu neaišku, ar sąvoka „kolektyvinio investavimo subjektai, įsisteigę už teritorijos ribų“ apima visus investavimo fondus, nepriklausomai nuo taikomo reglamentavimo ir jų pateikimo investuotojams būdo. Tinkamas sprendimas būtų patikslinti šią apibrėžtį pagal kriterijus, kurie galėtų būti taikomi bendrai su valstybėmis už ES ribų ir kuriais būtų galima užtikrinti, kad pajamos iš palūkanų naudojantis šiomis priemonėmis būtų tinkamai apskaitomos nepriklausomai nuo jų geografinės vietos. Darant 6 straipsnio pakeitimus, būtų galima remtis dabartine OECD „kolektyvinio investavimo fondo arba schemos“ apibrėžtimi, nes į ją įtrauktos įvairios kolektyvinio investavimo priemonės, nepriklausomai nuo jų teisinės formos, kuri be to yra paprasta ir pakankamai plati, todėl sumažintų galimybę ją apeiti. Kai kurios valstybės narės prašė Direktyvos taikymo sritį radikaliai išplėsti bet kokios rūšies pajamoms iš investicijų, tačiau šiuo metu toks požiūris plačiai neberemiamas. Dėl KTDD Nr. 559 paaiškintų priežasčių, šioje Direktyvoje galbūt nėra nustatyta tinkamiausia sistema, skirta mokesčių administratorių bendradarbiavimui gerinti dividendų mokėjimo ir kapitalo prieaugio naudojant spekuliacines finansines priemones, kurios neužtikrina pakankamos kapitalo apsaugos, srityje. Sprendimai, pagrįsti tik informacijos mainais, taip pat būtų priimtinesni, siekiant užtikrinti, kad gyvybės draudimo sutarčių ir pensijų atveju nebūtų nei dvigubo apmokestinimo, nei mokesčių vengimo. Tačiau kol visose valstybėse narėse tokie grynai su informacijos mainais susiję sprendimai bus veiksmingai įgyvendinti, vertėtų apsvarstyti pereinamojo laikotarpio nuostatas, kuriomis Direktyvos taikymo sritis būtų išplėsta bent tiek, kad būtų įtrauktos išmokos pagal gyvybės draudimo sutartis, kurios neapima biometrinės rizikos. kurios yra susijusios tik su pajamomis iš skolinių reikalavimų arba lygiaverčių pajamų, nurodytų 6 straipsnyje ir kurioms būdingos savybės (ypač likvidumas), leidžiančios jas parduoti kolektyvinio investavimo subjektams kaip priemonių pakaitalus. 3.4. Kiti patobulinimai Yra ir daugiau procedūrinių sričių, kur remiantis patirtimi ir siekiant veiksmingumo, būtų pageidautina Direktyvą patobulinti. Šios sritys – tai: - faktiškųjų savininkų identifikavimas (3 straipsnis);- kai kurie palūkanų mokėjimo apibrėžties procedūriniai elementai (6 straipsnis);- mokėjimų tarpininko pranešama informacija (8 straipsnis);- išskaičiuojamojo mokesčio tvarkos taikymo išimtys (13 straipsnis); ir- kai kurie 18 straipsnio papildymai (peržiūra), susiję su valstybių narių pateikiama statistika. Dėl 3 straipsnio rekomenduotina atlikti tris patobulinimus. Pirmiausia būtina užtikrinti, kad informacija apie faktiškųjų savininkų nuolatinį adresą jų nuolatinės gyvenamosios vietos nustatymo pagal šią Direktyvą tikslais būtų reguliariai atnaujinama, reikalaujant, kad mokėjimų tarpininkai pateiktų „mokėjimo dieną turimą tiksliausią informaciją“. Tai būtų informacija, reikalinga kovojant su pinigų plovimu ar kiti įrodymai, dėl kurių valstybės narės susitartų per konsultacijas. Antra, užuot teikęs būtiniausią informaciją apie „nuolatinį adresą“, mokėjimų tarpininkas galėtų turėti pateikti oficialų dokumentą apie gyvenamąją vietą tam tikroje šalyje mokesčių tikslais, kai tokį įrodymą mokėjimų tarpininkui savanoriškai pateikia faktiškasis savininkas, nepriklausomai nuo to, ar taikant šią Direktyvą, ar kokiais kitais tikslais. atlikus trečiąjį patobulinimą, galėtų būti patikslintos sąlygos, pagal kurias mokėjimų tarpininkai reikalauja faktiškųjų savininkų TIN, Direktyvos priede nurodant šalių, kurios nuolatiniams gyventojams suteikia TIN ir oficialių dokumentų, kuriuose TIN yra nurodytas (įskaitant TIN formatą, kad būtų išvengta klaidų), sąrašą. Su 6 straipsniu susijęs dėmesio vertas procedūrinis klausimas, kaip sudaryti sąlygas patikimai taikyti namų šalies taisyklę . Šis elementas yra būtinas, kad mokėjimų tarpininkai galėtų taikyti Direktyvą pajamoms iš kitose valstybėse registruotų kolektyvinio investavimo įmonių. Visos valstybės narės priimtos priemonės savo pačios įmonėms turėtų būti privalomos ir kitai valstybei narei. Siekiant didesnio nuoseklumo, galėtų būti susitarta dėl keleto priimtinų kriterijų, pagal kuriuos būtų vertinamas įmonių turtas. Direktyvos priede galėtų būti pateiktas sutartas patikimų duomenų teikėjų sąrašas ir numatyta šio sąrašo papildymo procedūra. Šie duomenų teikėjai ypač turėtų galėti užtikrinti duomenų apie įmones, registruotas už ES ribų, patikimumą. Dėl 8 straipsnio rekomenduotina atlikti du patobulinimus. Pirmiausia, siekiant išspręsti dabartinius neaiškumus, susijusius su bendromis sąskaitomis ir bendra faktiškąja nuosavybe, mokėjimų tarpininkų gali būti reikalaujama pateikti papildomą informaciją apie mokėjimo ypatumus (ar pranešta suma yra visa suma, faktinė dalis, mokėtina faktiškajam savininkui, ar lygi dalis). Antra, patartina išplėsti dabartinę 8 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, nes dabar pagal šią dalį valstybės narės neprivalo atskirti sumas, susijusias su mokėjimo palūkanų elementu, nuo susijusių su visomis pajamomis, gautomis iš skolinių reikalavimų arba KIPVPS akcijų pardavimo, padengimo ar išpirkimo. Toks išsamios informacijos trūkumas mažina suteiktos informacijos vertę, nes administracinė našta, kurią teikdama informaciją patiria faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybė, yra neproporcingai didesnė už mokėjimų tarpininko ir valstybės, kurioje jis yra įsteigtas, patiriamą naštą. Dėl to taip pat tampa sunkiau išmatuoti Direktyvos veiksmingumą. Dėl 13 straipsnio Komisija siūlo Tarybai apsvarstyti, ar nevertėtų panaikinti atleidimo nuo išskaičiuojamojo mokesčio, remiantis faktiškojo savininko pateikta pažyma. Taikant šią procedūrą faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybė gauna mažiau informacijos, todėl procedūra yra mažiau praktiška pačiam faktiškajam savininkui, palyginti su alternatyvia savanoriško informacijos atskleidimo ir mainų procedūra. Dėl šios antrosios procedūros privalomo taikymo mokėjimų tarpininko valstybės mokesčių administratoriui tenkantis papildomas krūvis būtų pagrįstas. Be to, taikant pažymų naudojimo procedūrą galėtų kilti klausimų apie jos atitiktį nuostatoms dėl laisvo kapitalo judėjimo, pvz., todėl, kad ES piliečiui, kuris mokesčių tikslais nėra ES gyventojas, sunku išvengti išskaičiuojamojo mokesčio, dėl kurio jis negali gauti kredito ar kompensacijos. Pagaliau, 18 straipsnį būtų galima papildyti valstybių narių prievole laiku keistis tarpusavyje ir su Komisija kai kuriais svarbiausiais statistiniais duomenimis , kad būtų galima visapusiškai įvertinti Direktyvos veiksmingumą. Tai būtų galima pasiekti nustačius keletą papildomų pagrįstų reikalavimų mokėjimų tarpininkams teikti mokesčių administratoriams daugiau informacijos (pvz., pagal Direktyvą apmokestintinų faktiškųjų savininkų skaičius). [1] Kolektyvinio investavimo į perleidžiamuosius vertybinius popierius subjektai, įgalioti remiantis Direktyva 85/611/EEB. [2] Čia sąvoka „bankinis“ reiškia bankų indėlius, o „nebankinis“ – kitų asmenų, taip pat fizinių asmenų ir bendrovių, indėlius. [3] Kolektyvinio investavimo į perleidžiamuosius vertybinius popierius subjektai, kurie nėra įgalioti remiantis Direktyva 85/611/EEB. [4] 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/60/EB dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui ir teroristų finansavimui.