Teisė į teisinę pagalbą yra įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio trečioje pastraipoje ir Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 3 dalies c punkte.

Vadovaujantis Direktyvos 12 straipsniu, valstybės narės ją turėjo perkelti į nacionalinę teisę iki 2019 m. gegužės 25 d. Iki šios datos keturios valstybės narės – Vokietija, Graikija, Kroatija ir Malta – nepranešė Komisijai apie visas būtinas priemones. Todėl 2019 m. liepos mėn. Komisija pagal SESV 258 straipsnį prieš šias valstybes nares pradėjo pažeidimo tyrimo procedūrą dėl nepranešimo apie perkėlimo į nacionalinę teisę priemones. Nuo to laiko visos šios valstybės narės savo pareigą įvykdė ir pažeidimo tyrimo procedūros buvo užbaigtos.

Direktyvos 3 straipsnyje teisinė pagalba taikant Direktyvą apibrėžiama kaip advokato pagalbos finansavimas valstybės narės lėšomis, taip sudarant galimybę pasinaudoti teise turėti advokatą. Direktyvos 8 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad teisinė pagalba turėtų padengti įtariamųjų, kaltinamųjų ir prašomų perduoti asmenų gynybos išlaidas ir kad kompetentingos valstybių narių institucijos turėtų galėti pareikalauti, kad įtariamieji, kaltinamieji ar prašomi perduoti asmenys, priklausomai nuo jų finansinių išteklių, padengtų dalį tų išlaidų.

Išskyrus tai, kas numatyta 8 konstatuojamojoje dalyje, teisinės pagalbos išlaidų susigrąžinimo klausimas Direktyvoje tiesiogiai nenagrinėjamas, nors tai ir aktualu. Vis dėlto, kai kuriais atvejais nacionalinės nuostatos dėl išlaidų susigrąžinimo gali turėti poveikio konkrečių Direktyvos reikalavimų, susijusių su sprendimo dėl teisinės pagalbos priėmimo momentu arba teisiniu tikrumu, vertinimui.

Devyniolikoje iš visų valstybių narių sudaro sąlygas susigrąžinti išlaidas vienu ar keletu konkrečių atvejų, kaip antai:

·dvylikoje valstybių narių – apkaltinamojo nuosprendžio atveju, deramai atsižvelgus į asmens finansinę ir (arba) šeiminę padėtį ar net į ją neatsižvelgus arba kai baudžiamosios bylos nagrinėjimas nutraukiamas dėl aplinkybių, dėl kurių asmuo neatleidžiamas nuo atsakomybės, kaip antai senaties termino pasibaigimas ar amnestija;

·aštuoniose valstybėse narėse, paaiškėjus, kad asmuo neturėjo teisės į teisinę pagalbą, teikė melagingus liudijimus, nebendradarbiavo ar piktnaudžiavo teisine pagalba arba nepranešė valdžios institucijoms, kad išnyko teisinės pagalbos suteikimo pagrindai, arba teisinės pagalbos išlaidas patyrus dėl aplaidumo; taip pat

·keturiose valstybėse narėse, kai teisinės pagalbos gavėjo finansinė padėtis pagerėjo.

3.3.Teisinė pagalba vykstant baudžiamajam procesui (4 straipsnis)

Direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, jog teisę į teisinę pagalbą turėtų neturintys pakankamai lėšų sumokėti už advokato pagalbą įtariamieji ir kaltinamieji (finansinės padėties įvertinimas) ir (arba) kai tai būtina teisingumo interesams apsaugoti (pagrįstumo įvertinimas). Taip valstybėms narėms paliekama tam tikra veiksmų laisvė. Iš esmės jos gali išsaugoti savo įvairių teisinės pagalbos sistemų struktūrą tol, kol jų taikomos atitinkamos nacionalinės taisyklės neriboja pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją ir Europos žmogaus teisių konvenciją užtikrintų ir Teisingumo Teismo ir Europos Žmogaus Teisių Teismo išaiškintų teisių ir procesinių garantijų arba nuo jų nenukrypsta (Direktyvos 17 konstatuojamosios dalies paskutinis sakinys).

Susijusioje Direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „Valstybės narės turėtų nustatyti praktines teisinės pagalbos teikimo taisykles. Tokiose taisyklėse būtų galima apibrėžti, kad teisinė pagalba teikiama įtariamajam, kaltinamajam ar prašomam perduoti asmeniui pateikus prašymą. Tačiau atsižvelgiant visų pirma į specialiuosius pažeidžiamų asmenų poreikius, toks prašymas neturėtų būti laikomas esmine teisinės pagalbos suteikimo sąlyga.“

Nustatyta, kad trys valstybės narės reikalauja pateikti oficialų teisinės pagalbos prašymą ir nenumato jokių galimybių suteikti teisinę pagalbą ex officio. Todėl šiose valstybėse narėse reikalavimas pateikti oficialų prašymą gali turėti tokį pat poveikį kaip esminė teisinės pagalbos suteikimo sąlyga, kaip apibrėžta Direktyvos 18 konstatuojamojoje dalyje. Tačiau vienoje iš šių valstybių narių šią nuostatą švelnina tai, kad nacionalinė teisė užtikrina, jog baudžiamosios institucijos informuos atitinkamą asmenį apie teisę į teisinę pagalbą, ir tai, kad nacionalinė advokatų asociacija gali iš anksto padengti išlaidas ir mokesčius, kol bus priimtas oficialus sprendimas.

Penkios valstybės narės vertina tik finansinę padėtį, trys valstybės narės – tik pagrįstumą, o šešiolika valstybių narių – ir finansinę padėtį, ir pagrįstumą. Iš visų valstybių narių viena nepasinaudojo galimybe teisės į teisinę pagalbą įgijimui taikyti reikalavimą dėl finansinės padėties ar pagrįstumo įvertinimo. Todėl teisė į teisinę pagalbą yra besąlyginė, o tai reiškia, kad valstybė narė neperkėlė į nacionalinę teisę 4 straipsnio 2, 3 ir 4 dalių, nes šis straipsnis netaikomas nacionaliniu lygmeniu.

Devyniolika valstybių narių, vertinančių finansinę padėtį, teisės aktai lyg ir atitinka Direktyvos 4 straipsnio 3 dalį, pagal kurią reikalaujama, kad šios valstybės narės atsižvelgtų į visus svarbius ir objektyvius veiksnius, kaip antai į atitinkamo asmens pajamas, kapitalą ir šeiminę padėtį, taip pat į advokato pagalbos išlaidas ir gyvenimo lygį valstybėje narėje, siekiant nustatyti, ar pagal toje valstybėje narėje taikomus kriterijus įtariamasis arba kaltinamasis neturi pakankamai lėšų, kad galėtų sumokėti už advokato pagalbą. Finansinę padėtį vertinančios valstybės narės taiko įvairius teisės į teisinę pagalbą nustatymo kriterijus. Devynios iš visų valstybių narių pasirinko bendras nuostatas, kurios, pavyzdžiui, yra bendrai susijusios su prašytojo socialine ir ekonomine ar finansine padėtimi ir taip suteikia daugiau lankstumo. Dvylika valstybių narių pasirinko kitą būdą ir nustatė išsamesnes nuostatas su konkrečiais kriterijais ir (arba) fiksuota riba. Tik dviejose valstybėse narėse, kurios kurios vertina finansinę padėtį, nacionalinės priemonės nevisiškai atitinka Direktyvos 4 straipsnio 3 dalį. Vienoje iš jų taip yra dėl prezumpcijos, kad tam tikrų kategorijų įtariamųjų ir kaltinamųjų pajamos viršija ribą, į kurią atsižvelgiama suteikiant teisinę pagalbą. Dėl tokios prezumpcijos taip pat atpuola galimybė sulaukti teisinės pagalbos būsimuose procesuose, neatsižvelgiant į tokių procesų pobūdį ir suinteresuotojo asmens procesinį statusą. Kitoje ‑4 straipsnio 3 dalies nesilaikoma, nes nėra nustatytų konkrečių kriterijų, pagal kuriuos būtų vertinama susijusio asmens finansinė padėtis, o dar ir dėl to, kad finansinė padėtis vertinama tik proceso pabaigoje, kai sprendžiama dėl galimo išlaidų padengimo.

Direktyvos 4 straipsnio 4 dalies pirmame sakinyje reikalaujama, kad valstybės narės, vertinančios pagrįstumą, atsižvelgtų į nusikalstamos veikos sunkumą, bylos sudėtingumą ir sankcijos, kuri galėtų būti skirta, griežtumą, taip siekiant nustatyti, ar siekiant teisingumo interesų turi būti suteikta teisinė pagalba. Septynios iš visų valstybių narių, vertinančių pagrįstumą, septynios valstybės yra nustačiusios konkrečius tokio vertinimo kriterijus siaurąja prasme. Absoliuti dauguma (18) valstybių narių, vertinančių pagrįstumą, taiko privalomos gynybos sistemas, kuriomis prisidedama prie pagrįstumo įvertinimo, kaip nurodyta dėl Direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punkto (žr. šios ataskaitos 3.1 skirsnį). Penkių valstybių narių nacionalinės teisės aktuose taip pat pateikiamos bendros nuorodos į teisingumo užtikrinimo tikslus, tačiau tokia bendra nuoroda remiasi tik viena pagrįstumą vertinanti valstybė narė. Šioje valstybėje narėje teismas teisingumo interesų kriterijų taiko savo nuožiūra, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes. Tačiau faktiškai tais atvejais, kai įtariamieji arba kaltinamieji atitinka finansinės padėties įvertinimo reikalavimus, teismas, remdamasis suinteresuotųjų šalių ataskaitomis, automatiškai laikys, kad teisinės pagalbos suteikimas atitinka teisingumo interesus, todėl pritars, kad pagrįstumo įvertinimo reikalavimų irgi paisoma.

Direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antrame sakinyje išvardyti atvejai, kai turi būti laikoma, kad pagrįstumo įvertinimo reikalavimų paisoma, t. y.:

(a)kai įtariamasis ar kaltinamasis pristatomas kompetentingam teismui ar teisėjui, kad būtų priimtas sprendimas dėl suėmimo bet kurioje proceso stadijoje Direktyvos taikymo srityje, ir

(b)suėmimo metu.

Vienuolikoje valstybių narių, vertinančių pagrįstumą, buvo nustatyta atitikties trūkumų, visų pirma susijusių su a punktu. Pirmiausia šie trūkumai susiję su tais atvejais, kai sprendimas dėl kardomojo kalinimo‑ priimamas, kai asmeniui laisvė (dar) neatimta. Tačiau atitikties trūkumų taip pat nustatyta tais atvejais, kai policija jau buvo suėmusi asmenį.

Direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje reikalaujama, kad valstybės narės užtikrintų, jog teisinė pagalba būtų suteikiama nepagrįstai nedelsiant, vėliausiai prieš apklausą policijoje, kitoje teisėsaugos institucijoje arba teisminėje institucijoje, arba prieš atliekant 2 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytus tiriamuosius ar įrodymų rinkimo veiksmus. Šiomis aplinkybėmis pažymima, kad 14 valstybių narių teikia laikinąją arba skubiąją teisinę pagalbą. Vis dėlto 22 valstybėse narėse buvo nustatyta su 4 straipsnio 5 dalies atitiktimi susijusių trūkumų. Daugelyje šių valstybių narių (17) teisė turėti advokatą gali būti suteikiama laiku (taikant Direktyvą 2013/48/ES), tačiau Direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta teisė į (laikinąją) teisinę pagalbą nėra aiškiai numatyta. Tokie atitikties trūkumai susiję su netinkamu Direktyvos taikymo srities perkėlimu į nacionalinę teisę ir su teisinės pagalbos suteikimo laiku tiek apskritai, tiek konkrečiais atvejais. Be to, nustatyta atitikties trūkumų, kai esminė teisinės pagalbos suteikimo sąlyga būna pateiktas oficialus prašymas.