·Joje pateiktos ETO pildymo (A priedas), jo gavimo patvirtinimo (B priedas) ir pranešimo apie telekomunikacijų tinklais perduodamos informacijos perėmimą valstybėje narėje, kuriai pranešama (C priedas) standartinės formos.

·Valstybės narės privalo greitai be jokių papildomų formalumų pripažinti ir vykdyti ETO, o atsisakyti jį vykdyti galima tik ribotomis aplinkybėmis, pvz., dėl esminių nacionalinio saugumo interesų ir pagarbos pagrindinėms teisėms.

Nemažai valstybių narių Komisijai pranešė bent apie vieną centrinę instituciją. Daugeliu atvejų centrinėmis institucijomis buvo paskirtos teisingumo ministerijos joms pavedant įvairias užduotis. Kelios iš šių centrinių institucijų taip pat gali padėti administraciniu būdu perduoti ir gauti ETO ir tik nedaugelis tų valstybių narių reikalauja, kad visi gaunami ETO būtų siunčiami per jų centrines institucijas. Keliais atvejais buvo pranešta apie kelias centrines institucijas. Kai kuriose valstybėse narėse institucijos gali teikti pagalbą, nors oficialiai apie jas kaip apie centrines institucijas nėra pranešta.

Daugumoje valstybių narių institucijos, kompetentingos išduoti ETO, yra prokuratūros, ikiteisminio tyrimo teisėjai arba teismai. Vienoje valstybėje narėje kompetenciją išduoti ETO turi tik teismai, o dar viena valstybė narė yra paskyrusi savo mokesčių administratorių, kuris turi prokuratūros teises ir vykdo jos pareigas kaip išduodančioji teisminė institucija pagal 2 straipsnio c punkto i papunktį. Mažiau nei pusė valstybių narių pasinaudojo galimybe savo išduodančiosiomis institucijomis pagal 2 straipsnio c punkto ii papunktį paskirti kompetentingas tyrimo institucijas, pavyzdžiui, policijos tarnybas. Kai kuriais atvejais administracinių pažeidimų bylose išduodančiosiomis institucijomis buvo paskirtos administracinės institucijos. Tokių ETO tvirtinančiosiomis institucijomis buvo paskirti prokurorai, ikiteisminio tyrimo teisėjai ar teismai. Vienoje valstybėje narėje nebuvo paskirta administracinių pažeidimų bylose administracinės institucijos išduotų ETO tvirtinančioji institucija. Beveik visos valstybės narės tinkamai įgyvendino šią nuostatą.

Teisingumo teismas nusprendė, kad „teisminės institucijos“ ir „išduodančiosios institucijos“ sąvokos 1 straipsnio 1 dalyje ir 2 straipsnio c punkte apima valstybės narės prokuratūrą, nepriklausomai nuo galimų tos prokuratūros ir valstybės narės vykdomosios valdžios tarpusavio pavaldumo santykių arba nuo rizikos, kad, tai prokuratūrai priimant sprendimą dėl ETO, vykdomoji valdžia gali jai tiesiogiai ar netiesiogiai duoti konkrečių pavedimų arba nurodymų.

2 straipsnio c punkte nurodyta, kad terminas „išduodančioji institucija“ apima teisėją, teismą, ikiteisminio tyrimo teisėją ar prokurorą. Jis taip pat apima bet kurią kitą išduodančiosios valstybės apibrėžtą kompetentingą instituciją, konkrečioje byloje veikiančią kaip baudžiamajame procese tyrimą atliekanti institucija, pagal nacionalinę teisę kompetentinga nurodyti rinkti įrodymus. jei tokį ETO patvirtina teisėjas, teismas, ikiteisminio tyrimo teisėjas ar prokuroras.

3.1.1.Išduodančiosios institucijos (2 straipsnio c punktas)

Pagal 33 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi pranešti Komisijai apie institucijas, kurios turi kompetenciją išduoti ir vykdyti ETO, ir apie centrinę (-es) instituciją (-as), jei ji (jos) paskirta (-os) pagal 7 straipsnio 3 dalį. Visos valstybės narės atsiuntė savo pranešimus Komisijai.

Pagal 5 straipsnio 3 dalį išduodančiosios valstybės kompetentingos institucijos išverčia ETO į vykdančiosios valstybės valstybinę (-es) kalbą (-as) arba bet kurią kitą kalbą, kurią vykdančioji valstybė yra nurodžiusi kaip priimtiną.

Pagal 6 straipsnio 1 dalį ETO gali būti išduotas, jei: a) išduoti ETO yra būtina ir proporcinga 4 straipsnyje nurodyto proceso tikslu, atsižvelgiant į įtariamojo arba kaltinamojo teises, ir b) ETO nurodytą (-as) tyrimo priemonę (-es) būtų galima nurodyti vykdyti tokiomis pačiomis sąlygomis panašioje nacionalinėje byloje.

Direktyvos 4 straipsnyje nurodyta, kad EIO gali būti išduotas baudžiamajame procese visose valstybėse narėse (4 straipsnio a punktas). Tačiau viena valstybė narė, užuot nurodžiusi „nusikalstamą veiką pagal išduodančiosios valstybės nacionalinę teisę“, reikalauja, kad dėl išduodančiojoje valstybėje padarytos nusikalstamos veikos būtų vykdomas baudžiamasis procesas. Kelios valstybės narės, kaip išduodančiosios valstybės, nurodė, kad ETO galima išduoti procese dėl veikų, už kurias pagal išduodančiosios valstybės nacionalinę teisę baudžiama kaip už teisės normų pažeidimus pagal Direktyvos 4 straipsnio b ir c punktus. Daugelyje valstybių narių perkėlimo į nacionalinę teisę teisės aktuose nėra aiškios nuorodos į procesą, susijusį su nusikalstamomis veikomis ar pažeidimais, už kuriuos išduodančiojoje valstybėje gali būti laikomas atsakingu arba baudžiamas juridinis asmuo (4 straipsnio d punktas). Beveik visos valstybės narės tinkamai įgyvendino šią nuostatą.

Be Direktyvoje numatytų ETO nepripažinimo arba nevykdymo pagrindų, kelios valstybės narės savo nacionaliniuose teisės aktuose nustatė papildomus pagrindus. Pavyzdžiui, jei ETO forma arba jos vertimas yra neišsami (-us), neteisinga (s) arba jos (jo) nėra, jei ETO teisiškai sėkmingai užginčijamas, jei ETO atšaukiamas arba jei dėl kitų priežasčių neįmanoma atlikti procesinių veiksmų.

Pastebėta, kad atsisakymo pagrindą dėl pagrindinių teisių pagal 11 straipsnio 1 dalies f punktą daugelis valstybių narių tinkamai perkėlė į nacionalinę teisę. Tačiau kelios valstybės narės nenurodė tokio aiškaus nepripažinimo ir nevykdymo pagrindo. Be to, kelios valstybės narės nenurodė SESV 6 straipsnio ir Chartijos, kelios valstybės narės nurodė Europos žmogaus teisių konvenciją, o viena valstybė narė – Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimus.

Pastebėti dideli perkėlimo į nacionalinę teisę požiūrių skirtumai, susiję su 11 straipsnio 1 dalies d punktu, kuriame nustatytas neprivalomas atsisakymo pagrindas, jei ETO vykdymas prieštarautų ne bis in idem principui. Kai kurios valstybės narės tik nurodo patį principą, kitos jį patikslina, o kai kurios prideda vykdymo sąlygą.

4 dalyje nustatyta kad vykdančioji institucija tyrimo priemonę privalo vykdyti nedelsdama ir įvykdyti ją ne vėliau kaip per 90 dienų nuo sprendimo dėl ETO pripažinimo ar vykdymo priėmimo dienos. Valstybės narės šį terminą nustato savo nacionaliniuose teisės aktuose.

3 dalyje nurodyta, kad sprendimas dėl ETO pripažinimo arba vykdymo turi būti priimtas kuo greičiau ir ne vėliau kaip per 30 dienų nuo ETO gavimo. Didžioji dauguma valstybių narių teisingai ir tinkamai perkėlė terminą į nacionalinę teisę, tačiau keliose jų, pavyzdžiui, dėl daromų išimčių, kyla problemų dėl atitikties.

Nedidelė dalis valstybių narių neperkėlė į nacionalinę teisę 2 dalies, pagal kurią vykdančioji institucija turi atsižvelgti į išduodančiosios institucijos prašymą įvykdyti ETO per trumpesnį terminą arba konkrečią dieną.

Dauguma valstybių narių į nacionalinę teisę tinkamai perkėlė 16 straipsnyje numatytas pareigas patvirtinti ETO gavimo faktą ir pripažįstant ar vykdant ETO išduodančiajai valstybei pateikti kitą informaciją. Tačiau nedidelė dalis valstybių narių 16 straipsnį į nacionalinę teisę perkėlė tik iš dalies (pvz., praleistas žodis „nedelsdama“; kai dalyvauja centrinė institucija, vykdančiosioms institucijoms nenustatyta pareiga patvirtinti ETO gavimo faktą; 16 straipsnio 2 dalies b punktas neperkeltas).

4.DUOMENŲ RINKIMAS

2020 m. rugsėjo mėn. Komisija išsiuntė klausimynus valstybių narių kompetentingoms institucijoms ir teisininkams, Eurojustui ir ETT, prašydama pateikti kokybinę ir kiekybinę informaciją pagal Direktyvos 37 straipsnį. Atsakymus jai pateikė 19 valstybių narių kompetentingos institucijos, Eurojustas ir ETT bei 9 teisininkai.

Iš kompetentingų institucijų atsakymų matyti, kad ETO naudojamas dažnai: nuo Direktyvos taikymo pradžios išduotų ir įvykdytų ETO skaičius svyruoja nuo mažo triženklio skaičiaus (pavyzdžiui, viena valstybė narė išdavė 364 ir gavo vykdyti 180 ETO) iki mažo penkiaženklio skaičiaus (pavyzdžiui, viena valstybė narė išdavė apie 15 900 ir gavo vykdyti apie 10 500 ETO). Be to, labai padaugėjo ETO, dėl kurių ETT buvo prašoma suteikti pagalbą, – nuo 255 ETO 2017 m. iki 1 762 ETO 2019 m. Tokia pagalba apėmė, pavyzdžiui, institucijų tiesioginius ryšius, spartesnį bendradarbiavimą, taip pat informacijos apie teisės klausimus ar baudžiamosios bylos eigą teikimą. Nuo Direktyvos taikymo pradžios Eurojusto pagalbos buvo kreiptasi 3 348 bylose, susijusiose su ETO. Skirtingose bylose buvo teikiama skirtinga pagalba, apėmusi įvairius etapus – nuo ETO išdavimo iki jo pripažinimo ar vykdymo ir tolesnių su juo susijusių veiksmų.

Asmens apklausa ir informacijos apie banko ir kitas finansines sąskaitas gavimas yra vienos iš dažniausiai prašomų tyrimo priemonių daugumoje valstybių narių. Vis dėlto atrodo, kad reguliariai prašoma daugumos rūšių tyrimo priemonių.

Dauguma išduotų ETO buvo sėkmingai įvykdyti (nuo 76,65 proc. įvykdytų ETO vienoje valstybėje narėje iki 96,93 proc. kitoje valstybėje narėje) ir vos keletas buvo atmesti (nuo 0 proc. visų vienoje valstybėje narėje išduotų ETO iki 17 proc. kitoje valstybėje narėje išduotų ETO). Tačiau atskirais atvejais kilo keletas problemų, susijusių su atsisakymais vykdyti ETO, pavyzdžiui, dėl abipusio baudžiamumo arba dėl to, kad prašomos priemonės nebuvo galima leisti vykdyti pagal nacionalinę teisę, taip pat dėl faktinių priežasčių arba dėl vertimo problemų, įskaitant tokius pagrindus kaip proporcingumas, de minimis politika ir COVID-19 pandemija, taip pat su atsisakymais nenurodant priežasčių. Tik kelios valstybės narės pasirėmė 11 straipsnio 1 dalies f punktu (pagrindinės teisės) kaip nepripažinimo arba nevykdymo pagrindu.

Dauguma valstybių narių pranešė, kad ETO įvykdė ir įrodymus išduodančiajai valstybei perdavė per 31–60 dienų. Tačiau didelė dalis valstybių narių pranešė, kad įrodymus iš vykdančiosios valstybės gavo tik per 91–120 dienų. Daugelis valstybių narių mano, kad ETO terminai yra tinkami. Tačiau grupė valstybių narių praneša apie (reikšmingus) pavienius vėlavimus net skubiais atvejais, o kai kurie atsakymai rodo, kad valstybės narės skirtingai laikosi terminų. Kaip keletas vėlavimo priežasčių buvo nurodytos vidaus procedūros, darbo krūvis ir COVID-19 pandemija, taip pat kitos priežastys, pavyzdžiui, negalėjimas įteikti šaukimo į teismą. Kai kurios valstybės narės teigia, kad tokias problemas išsprendė palaikydamos tiesioginius ryšius arba skubių prašymų atveju gavusios Eurojusto, ETT ar Europolo pagalbą.

Dauguma valstybių narių mano, kad dabartinė ETO abipusio pripažinimo sistema apskritai yra pakankama įrodymams gauti. Tačiau tai pasakytina ne apie elektroninius įrodymus, nes valstybės narės ir toliau mano, kad jiems labai reikia specialių taisyklių, o tai dar aktualiau dėl didėjančio skaitmeninimo ir COVID-19 pandemijos. Dauguma valstybių narių taip pat mano, kad Direktyva buvo supaprastintas ir pagreitintas įrodymų rinkimas ir ji turėjo teigiamą poveikį teisminiam bendradarbiavimui baudžiamosiose bylose. Šiai nuomonei iš esmės pritaria Eurojustas ir ETT.

Nustatyta sunkumų, trukdančių sklandžiam ETO veikimui, dažniausiai – dėl formos ilgumo ir sudėtingumo. Taip pat nustatyta skirtumų, atsirandančių dėl nacionalinės teisinės įrodymų gavimo tvarkos, ir kitų praktinio taikymo atskirais atvejais problemų. Pavyzdžiui: vykdančiosios valstybės prašymas atsiųsti ne tik ETO formą, bet ir nacionalinį sprendimą (teismo nutartį), nevisiškai užpildytos formos, nekokybiški vertimai raštu ir atvejai, kai vykdančioji valstybė nesilaikė konkrečių procesinių reikalavimų, kurių prašė išduodančioji valstybė. Kalbant apie pastarąją problemą, kelios valstybės narės ją pabrėžė aptardamos pagal ETO gautų įrodymų priimtinumą teismuose. Tačiau kitos valstybės narės pranešė, kad sunkumų dėl įrodymų priimtinumo nekyla arba kad tokios informacijos jos neturi. Dauguma valstybių narių pirmenybę teikė su teisėkūros procedūra nesusijusiems veiksmams, ETO veikimui pagerinti, tačiau taip pat pateikė pasiūlymų, kaip supaprastinti formą.

Dauguma valstybių narių negalėjo pateikti tikslių skaičių apie tai, kaip dažnai iki šiol buvo taikoma telekomunikacijų tinklais perduodamos informacijos perėmimo priemonė, arba pranešė apie mažą taikymo atvejų skaičių. Pagal 30 straipsnį išduotų ETO skaičius svyravo nuo 0 vienoje valstybėje narėje iki 25 kitoje; gautų ETO skaičius svyravo nuo 0 vienoje valstybėje narėje iki 90 kitoje. Pagal 31 straipsnį išsiųstų pranešimų skaičius svyravo nuo 0 vienoje valstybėje narėje iki 40 kitoje, o gautų pranešimų skaičius svyravo nuo 0 vienoje valstybėje narėje iki 35 kitoje). Dauguma valstybių narių negalėjo nurodyti, kiek atvejų buvo atsisakyta perimti telekomunikacijų tinklais perduodamą informaciją (pagal 30 arba 31 straipsnį), arba nurodė labai mažus skaičius.

Atsakydamos, ar Direktyvos nuostatos dėl telekomunikacijų tinklais perduodamos informacijos perėmimo, atsižvelgiant į technikos pažangą, yra patenkinamos, dauguma valstybių narių nurodė, kad šiuo požiūriu Direktyva joms atrodo patenkinama, ir manė, kad sunkumų negalima įveikti teisės aktais. Kelios valstybės narės teigė, kad Direktyvos taikymo sritis galėtų būti dar labiau patikslinta arba kad reikia konkrečiai reglamentuoti OTT (angl. over-the-top) paslaugų teikėjus. Kai kurios valstybės narės apskritai nepareiškė nuomonės šiuo klausimu.

2018 m. rudenį, vykstant diskusijoms dėl naujai siūlomų tarpvalstybinės prieigos prie saugomų elektroninių įrodymų taisyklių, Komisija konsultavosi su valstybėmis narėmis dėl esamų problemų ir galimų būdų, kaip pagerinti tarpvalstybinį informacijos perėmimą tikruoju laiku. Šios konsultacijos parodė, kad labai skiriasi valstybių narių nacionalinėje teisėje nustatytos nurodymų dėl informacijos perėmimo išdavimo sąlygos (pvz., taikyti priemonę tik tam tikroms nusikalstamoms veikoms arba konkrečioms sankcijų riboms) ir kad dėl tarpvalstybinio duomenų perdavimo daugiausia susiduriama su techniniais sunkumais. Vis dėlto esama ETO sistema buvo laikoma tinkama ir naudinga priemone tarpvalstybiniams valstybių narių prašymams nagrinėti. Konsultacijos taip pat parodė, kad teisėkūros priemonės, įskaitant ir informacijos perėmimo tikruoju laiku reglamentavimą siūlomame elektroninių įrodymų teisės aktų rinkinyje ir skirtingų nacionalinių sąlygų suvienodinimą dabartiniams sunkumams įveikti, nebuvo laikomos tinkamomis. Galiausiai atitikties vertinimas parodė, kad dauguma valstybių narių tinkamai perkėlė į nacionalinę teisę 30 ir 31 straipsnius, bet kai kurios neperkėlė dalies šių nuostatų arba kitaip neužtikrino atitikties Direktyvai, nes, pavyzdžiui, numatė privalomus, o ne neprivalomus nepripažinimo ar nevykdymo pagrindus.

ETT ir Eurojustas taip pat pranešė apie tam tikrus Direktyvos praktinio taikymo sunkumus, pavyzdžiui, susijusius su skubių atvejų nagrinėjimu, prastos kokybės vertimais, ETO formos trūkumais, aiškaus specialiosios taisyklės reglamentavimo nebuvimu ir skirtingai aiškinamomis nuostatomis. Šioms problemoms spręsti ETT ir Eurojustas pasiūlė imtis teisėkūros ir su teisėkūros procesu nesusijusių priemonių.

Iš teisininkų atsakymų matyti, kad jie turi nedaug praktinės patirties, susijusios su ETO. Pavyzdžiui, pažymėta, kad patirtis ginčijant ETO išdavimą arba jo pripažinimą ir vykdymą yra labai ribota arba jos visai nėra. Iš nedidelės dalies atsakymų matyti, kad gynybos prašymai surinkti įrodymus iš kitos valstybės narės (1 straipsnio 3 dalis) buvo retai tenkinami. Kai kuriuose atsakymuose pabrėžiama ETO svarba papildant Europos arešto orderį. Nors keliuose atsakymuose teigiama, kad dabartinė ETO abipusio pripažinimo sistema patenkinamai apsaugo pagrindines teises, buvo pateikta keletas pasiūlymų, kaip pagerinti ETO veikimą imantis teisėkūros arba su teisėkūros procedūra nesusijusių veiksmų.

Daugelis valstybių narių kompetentingų institucijų, teisininkų ir ypač ETT bei Eurojustas pateikė gerosios patirties pavyzdžių. Tarp jų, pavyzdžiui, – tiesioginės institucijų konsultacijos, specialistų mokymai, koordinavimo susitikimai arba leidiniai apie ETO naudojimą.

5.IŠVADA

Direktyva yra pagrindinė įrodymų rinkimo ES priemonė. Ja buvo patvirtintas naujas požiūris, pagrįstas tarpusavio pripažinimo principu, siekiant gauti įrodymų baudžiamosiose bylose. Apskritai šia direktyva, palyginti su ankstesnėmis priemonėmis, buvo sukurta Europos pridėtinė vertė, nes ja buvo supaprastintas įrodymų rinkimo procesas ir nustatyti jo konkretūs terminai.

Nors šiame vertinime pripažįstamos valstybių narių ligšiolinės pastangos, iš jo taip pat matyti, kad vis dar kyla sunkumų, susijusių su tam tikromis pagrindinėmis Direktyvos nuostatomis, pavyzdžiui, nepripažinimo ar nevykdymo pagrindais. Komisija toliau vertins, kaip valstybės narės laikosi Direktyvos, ir imsis tinkamų priemonių, kad visoje ES užtikrintų atitiktį jos nuostatoms.

Tuo pat metu Komisija glaudžiai bendradarbiauja su valstybėmis narėmis, kad įveiktų sunkumus, kilusius įgyvendinant Direktyvą. Po Direktyvos priėmimo Komisija surengė 3 ekspertų susitikimus su valstybėmis narėmis, kad padėtų joms praktiškai ją taikyti. Be to, Komisija, visų pirma teikdama finansinę paramą, skatina veiksmingai taikyti ETO, didindama informuotumą apie jo naudojimo galimybes ir pabrėždama, kad reikia mokyti specialistus, kaip juo naudotis. Ji taip pat sukūrė Skaitmeninio keitimosi e. įrodymais sistemą (eEDES) – IT priemonę, kuria valstybės narės gali naudotis norėdamos greitai ir saugiai keistis ETO skaitmeniniu formatu pagal Direktyvoje nustatytus reikalavimus. Sistema taip pat gali būti naudojama elektroniniams įrodymams ir susijusiems įrodymams perduoti iš vykdančiosios valstybės narės į išduodančiąją valstybę narę. 2020 m. gruodžio 2 d. priimtame Komunikate dėl teisingumo sistemų skaitmeninimo Komisija paragino visas valstybes nares prisijungti prie eEDES, nes tikimasi, kad tai dar labiau padidins Direktyvos veiksmingumą.

Galiausiai Direktyvą turėtų papildyti būsimos elektroninių įrodymų taisyklės, kuriomis būtų nustatomos greitos procedūros, atspindinčios elektroninių įrodymų ypatumus ir atitinkančios neatidėliotinus ir vis didėjančius specialistų poreikius.