C 33/1

„Natura 2000“ teritorijų valdymas

Buveinių direktyvos (Direktyvos 92/43/EEB) 6 straipsnio nuostatos

(2019/C 33/01)

TURINYS

ĮŽANGA 4

1. Įvadas 5

1.1. Svarba bendroje Buveinių direktyvos ir Paukščių direktyvos nuostatų sistemoje ir ryšys su platesniu kontekstu 5

1.2. Ryšys su skyriaus „Rūšių apsauga“ nuostatomis 7

1.3. 6 straipsnio nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę pareiga 7

1.4. 6 straipsnio taikymo pradžia. Nuo kokios datos taikomi 6 straipsnyje nustatyti įpareigojimai? 8

1.4.1. Specialios apsaugos teritorijos pagal Paukščių direktyvą 8

1.4.2. Teritorijos pagal Buveinių direktyvą 9

2. 6 straipsnio 1 dalis 10

2.1. Tekstas 10

2.2. Taikymo sritis 10

2.3. Koks turėtų būti būtinų apsaugos priemonių turinys? 11

2.3.1. Teritorijų lygmens apsaugos tikslų nustatymas 11

2.3.2. Būtinų apsaugos priemonių nustatymas 13

2.3.3. Ekologiniai reikalavimai 14

2.4. Kokių rūšių būtinas apsaugos priemones galima taikyti? 15

2.4.1. Tvarkymo planai 23 15

2.4.2. Įstatymais nustatytos, administracinės arba sutartyje numatytos priemonės 24 16

3. 6 straipsnio 2 dalis 17

3.1. Tekstas 17

3.2. Taikymo sritis 17

3.3. Ką reiškia frazė „valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos <…> išvengti“? 19

3.4. Ar buveinių būklės blogėjimo aplinkybėmis ir rūšių trikdymo aplinkybėmis skiriasi nuostatų įgyvendinimo reikalavimai? 20

3.5. Buveinių būklės blogėjimo ir rūšių trikdymo rodikliai 20

3.5.1. Buveinių tipų ir rūšių buveinių būklės blogėjimas 21

3.5.2. Rūšių trikdymas 22

4. 6 straipsnio 3 dalis 22

4.1. Tekstas 22

4.2. Taikymo sritis 23

4.3. 6 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatų ryšys 23

4.4. Ką reiškia frazė „planas ar projektas, tiesiogiai nesusijęs arba nebūtinas teritorijos tvarkymui“? 24

4.4.1. Projektas 25

4.4.2. Planas 25

4.4.3. Tiesiogiai nesusijęs arba nebūtinas teritorijos tvarkymui… 26

4.5. Kaip nustatyti, ar planas arba projektas gali teritoriją „reikšmingai paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais“? 27

4.5.1. Galintys <…> paveikti 27

4.5.2. Reikšmingas poveikis 29

4.5.3. <…> individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais 29

4.6. Ką reiškia frazė „galimo poveikio teritorijai įvertinimas atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus“? 30

4.6.1. Ką reiškia sąvoka tinkamas „vertinimas“? 30

4.6.2. Tinkamo vertinimo turinys 32

4.6.3. <…> atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus 33

4.6.4. Sąvoka „teritorijos vientisumas“ 33

4.6.5. Poveikio teritorijai vertinimas 34

4.6.6. Tinkamų poveikio mažinimo priemonių, skirtų poveikiui sumažinti arba išvengti, taikymo galimybė 35

4.7. Sprendimų priėmimas 36

4.7.1. Kompetentingos nacionalinės institucijos 36

4.7.2. Kada tinkamas laikas teirautis plačiosios visuomenės nuomonės? 37

4.7.3. Sprendimo priėmimas remiantis tinkamu vertinimu 37

5. 6 straipsnio 4 dalis 38

5.1. Tekstas 38

5.2. Taikymo sritis 38

5.3. Pradinės pastabos 39

5.3.1. Alternatyvių sprendimų nagrinėjimas 39

5.3.2. Įpareigojančių viršesnio viešojo intereso priežasčių nagrinėjimas 40

5.4. Kompensacinių priemonių priėmimas 42

5.4.1. Ką reiškia sąvoka „kompensacinės priemonės“ ir kada būtų tikslinga jas taikyti? 42

5.4.2. „Natura 2000“ tinklo bendras vientisumas 43

5.4.3. Kompensacinių priemonių tikslas ir turinys 44

5.4.4. Svarbiausi aspektai, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant kompensacines priemones 46

5.5. Kompensacinių priemonių rengimo kriterijai 46

5.5.1. Tikslinės kompensacinės priemonės 46

5.5.2. Veiksmingos kompensacinės priemonės 47

5.5.3. Techninės įgyvendinimo galimybės 47

5.5.4. Kompensacinių priemonių mastas 48

5.5.5. Kompensacinių priemonių taikymo vieta 48

5.5.6. Kompensacinių priemonių taikymo terminai 49

5.5.7. Ilgalaikių tikslų įgyvendinimas 49

5.6. Kas padengia kompensacinių priemonių išlaidas? 50

5.7. Komisijos informavimas apie kompensacines priemones 50

5.8. Kaip valdomos teritorijos, kuriose esama prioritetinių buveinių ir (arba) rūšių? 51

5.8.1. Teritorijos, kurioms taikomos šios nuostatos 51

5.8.2. Sąvokos „žmonių sveikata“, „žmonių sauga“ ir „labai svarbios aplinkai palankios pasekmės“ 51

5.8.3. Komisijos nuomonės priėmimas ir priėmimo pasekmės 52

I priedas Tinkamo vertinimo (TV), PAV ir SPAV procedūrų palyginimas 53

II priedas Planų ir projektų, kuriais daromas poveikis „Natura 2000“ teritorijoms, svarstymas 56

III priedas Europos Komisijai pagal 6 straipsnio 4 dalį teikiamos informacijos forma 57

ĮŽANGA

ŠIO DOKUMENTO TIKSLAS IR POBŪDIS

Buveinių direktyvos (Direktyvos 92/43/EEB) 6 straipsnis turi esminę reikšmę valdant teritorijas, sudarančias tinklą „Natura 2000“. Šiame straipsnyje, laikantis integracijos principo, nurodomos įvairios susijusios užduotys, kurias būtina atlikti, kad būtų apsaugoti su šių teritorijų gamtos apsauga susiję interesai.

Šio dokumento tikslas – pateikti valstybėms narėms gaires dėl tam tikrų Buveinių direktyvos 6 straipsnyje vartojamų pagrindinių sąvokų aiškinimo.

Įgyvendindama Veiksmų planą gamtai, žmonėms ir ekonomikai (1) Komisija įsipareigojo atnaujinti aiškinamąjį rekomendacinį dokumentą dėl Buveinių direktyvos 6 straipsnio nuostatų dėl tinklo „Natura 2000“ apsaugos ir valdymo. Taigi šiuo dokumentu pakeičiama 2000 m. balandžio mėn. paskelbta pirminė jo versija (2).

Į šią atnaujintą versiją įtraukta daug Europos Sąjungos Teisingumo Teismo per ilgą laiką priimtų sprendimų dėl 6 straipsnio (3). Ši versija taip pat grindžiama keletu Komisijos pranešimų dėl tinklo „Natura 2000“ valdymo, taip pat kitais susijusias Komisijos rekomendaciniais dokumentais dėl 6 straipsnio, kuriuos reikėtų skaityti kartu su šiuo dokumentu (4).

Šis dokumentas visų pirma skirtas valstybių narių institucijoms. Tačiau tikimasi, kad jis taip pat padės visiems subjektams, dalyvaujantiems valdant „Natura 2000“ teritorijas ir įgyvendinant 6 straipsnyje nustatytą leidimų išdavimo procedūrą, lengviau suprasti Buveinių direktyvos nuostatas.

Dokumentas parengtas pasikonsultavus su valstybių narių gamtos apsaugos institucijomis, taip pat su suinteresuotaisiais subjektais. Jo paskirtis – padėti valstybių narių institucijoms ir visiems subjektams, dalyvaujantiems valdant „Natura 2000“ teritorijas ir įgyvendinant 6 straipsnyje nustatytą leidimų išdavimo procedūrą, taikyti Buveinių direktyvą. Autoritetingai aiškinti Sąjungos teisę yra kompetentingas tik Europos Sąjungos Teisingumo Teismas.

Komisijos pateikiamais aiškinimais negali būti viršijami direktyvos nuostatų reikalavimai. Visų pirma tai pasakytina apie šią direktyvą, nes joje yra įtvirtintas subsidiarumo principas ir atitinkamai valstybėms narėms yra suteikta didelė veikimo laisvė praktiškai įgyvendinant konkrečias priemones, susijusias su įvairiomis tinklo „Natura 2000“ teritorijomis. Visais atvejais valstybės narės gali laisvai rinktis, kaip būtų tinkamiausia įgyvendinti norimas praktines priemones, tačiau su sąlyga, kad jomis bus pasiekti direktyvos tikslai.

Nors šis dokumentas yra aiškinamasis, juo nesiekiama pateikti galutinių atsakymų į su konkrečiomis teritorijomis susijusius klausimus. Kiekvienu konkrečiu atveju šie klausimai turėtų būti sprendžiami atskirai, atsižvelgiant į šiame dokumente pateiktus orientyrus.

DOKUMENTO STRUKTŪRA

Po įvadinės dalies apie visą 6 straipsnio turinį ir loginį pagrindą, laikantis tos pačios bendros struktūros, išsamiai pristatoma kiekviena dalis (6 straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalys). Be kita ko, pristatoma straipsnio dalis ir jos taikymo sritis, paskui aptariamos pagrindinės sąvokos ir kylančios problemos, nustatytos remiantis Komisijos turimomis žiniomis, taip pat esama Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktika ir prireikus kiti ES teisės aktai.

Kad būtų lengviau greitai perskaityti susijusias išvadas, kiekvieno skirsnio pabaigoje apibendrinami pagrindiniai aspektai, nustatyti remiantis Komisijos atliktomis analizėmis (jie pateikiami pusjuodžiu šriftu).

1. ĮVADAS

6 straipsnio taikymo aplinkybės

1.1. SVARBA BENDROJE BUVEINIŲ DIREKTYVOS IR PAUKŠČIŲ DIREKTYVOS NUOSTATŲ SISTEMOJE IR RYŠYS SU PLATESNIU KONTEKSTU

Prieš pradedant išsamiai nagrinėti 6 straipsnį verta prisiminti jo svarbą bendroje Direktyvos 92/43/EEB (5) (toliau – Buveinių direktyva) ir Direktyvos 2009/147/EB (6) (toliau – Paukščių direktyva) sistemoje, taip pat šio straipsnio ryšį su platesniu teisiniu kontekstu.

Pirmas Buveinių direktyvos skyrius, kurį sudaro 1 ir 2 straipsniai, vadinasi „Apibrėžimai“. Jame nurodytas direktyvos tikslas – padėti užtikrinti biologinę įvairovę, apsaugant natūralias buveines ir laukinę fauną bei florą europinėje valstybių narių, kurioms taikoma Sutartis, teritorijoje (7). Jame taip pat pateikiami bendri direktyvos įgyvendinimo orientyrai ir nurodoma, kad visos priemonės, kurių pagal ją imamasi, turėtų būti skirtos tam tikrų buveinių ir rūšių palankiai apsaugos būklei (8) palaikyti arba atkurti, taip pat nurodoma, kad įgyvendinant visas priemones, kurių imamasi pagal direktyvą, turėtų būti atsižvelgiama į ekonominius, socialinius ir kultūrinius reikalavimus bei regionines ir vietines charakteristikas (9).

Pagrindiniai konkretūs Buveinių direktyvos reikalavimai sugrupuoti ir aptariami dviejuose paskesniuose skyriuose. Pirmasis vadinasi „Natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsauga“, jį sudaro 3–11 straipsniai. Antrasis vadinasi „Rūšių apsauga“, jį sudaro 12–16 straipsniai.

Skyriuje „Natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsauga“ aptariami klausimai, susiję su teritorijų, įsteigtų Bendrijos svarbos buveinių tipams ir rūšims, išvardytiems direktyvos I ir II prieduose, nustatymu ir apsauga. Šios teritorijos kartu su teritorijomis, priskirtomis pagal Paukščių direktyvą, sudaro tinklą „Natura 2000“ (3 straipsnio 1 dalis). Šio skyriaus 6 straipsnyje pateikiamos nuostatos, reglamentuojančios „Natura 2000“ teritorijų apsaugą ir valdymą. Šiomis aplinkybėmis 6 straipsnis yra vienas svarbiausių iš 24 šios direktyvos straipsnių, nes būtent šiame straipsnyje aiškiausiai nustatomas apsaugos veiklos ir kitos socialinės ekonominės veiklos ryšys.

Straipsnis apima tris nuostatų grupes. 6 straipsnio 1 dalis susijusi su būtinų apsaugos priemonių nustatymu ir joje visų pirma kalbama apie aiškias, su veikla susijusias priemones, reikalingas natūralių buveinių ir laukinių faunos ir floros rūšių populiacijų palankiai būklei palaikyti ar atkurti. 6 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad turi būti siekiama išvengti buveinių blogėjimo ir reikšmingo rūšių trikdymo. Taigi šioje dalyje pabrėžiama prevencija. 6 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatoma keletas esminių procedūrinių apsaugos priemonių, taikytinų planams ir projektams, kurie gali reikšmingai paveikti „Natura 2000“ teritoriją.

Iš šio išdėstymo matyti, jog skiriasi 6 straipsnio 1 ir 2 dalių (jose apibrėžiama bendra tvarka) bei 3 ir 4 dalių (jose apibrėžiama konkrečiomis aplinkybėmis taikytina tvarka) nuostatų pobūdis.

Apskritai 6 straipsnio nuostatos atspindi bendrą požiūrį, nustatytą direktyvos 2 straipsnyje ir konstatuojamosiose dalyse. Jis apima būtinybę skatinti saugoti biologinę įvairovę – palaikant ar atkuriant tam tikrų buveinių ir rūšių palankią apsaugos būklę jų natūralaus paplitimo ES areale, kartu atsižvelgiant į ekonominius, socialinius, kultūrinius ir regionų reikalavimus, – tai padeda užtikrinti darnų vystymąsi.

Svarbu paminėti ne tik 6 straipsnio svarbą bendroje Buveinių direktyvos nuostatų sistemoje, bet ir jo ryšį su Paukščių direktyvos nuostatų sistema:

— pirma, apskritai Paukščių direktyvos ir Buveinių direktyvos nuostatų sistemos yra panašios. Ypač paminėtina, kad Buveinių direktyvos skyriaus „Natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsauga“ nuostatos yra panašios į Paukščių direktyvos 3 ir 4 straipsnių nuostatas,

— antra, abiejų direktyvų nuostatų sistemos gerokai sutampa arba yra labai susijusios. Reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad pagal Paukščių direktyvą priskirtos specialios apsaugos teritorijos (SAT) dabar yra neatsiejama tinklo „Natura 2000“ dalis (10). Taip pat atkreiptinas dėmesys į tai, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalių nuostatos yra taikomos specialioms apsaugos teritorijoms (11).

Be to, 6 straipsnį reikėtų aiškinti atsižvelgiant į platesnę ES biologinės įvairovės politikos sistemą (12) ir šis straipsnis labai svarbus siekiant šios srities politikos tikslų. Įgyvendinant 6 straipsnį taip pat gali būti naudingi kiti vykdomi veiksmai. Visų pirma įgyvendinant veiksmus, kurių imamasi pagal priemonę „Ekosistemų ir jų paslaugų žemėlapių sudarymas ir vertinimas“ (angl. MAES) siekiant įvertinti ekosistemų būklę (13), pateikiama naudingų ir svarbių rekomendacijų (įskaitant konkretiems sektoriams skirtas rekomendacijas), kaip spręsti įvairius klausimus, pavyzdžiui, kaip nustatyti ir įvertinti Buveinių direktyvoje apibrėžtus vyraujančius buveinių tipus atitinkančių ekosistemų tipų būklę; atlikti kiekybinį ekologinių reikalavimų bei teritorijų blogėjimo ir ekologinio vientisumo vertinimą.

Vertinant platesnėmis, t. y. su Europos Sąjungos sutarties įgyvendinimu susijusiomis, aplinkybėmis 6 straipsnio nuostatos gali būti laikomos pagrindine sistema, padedančia įgyvendinti integravimo principą, nes jomis valstybės narės raginamos tvariai valdyti „Natura 2000“ teritorijas, be to, šiame straipsnyje nustatomi veiklos, galinčios neigiamai paveikti saugomas teritorijas, apribojimai (konkrečiomis aplinkybėmis leidžiama taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas). Įgyvendinant priemones pagal 6 straipsnį taip pat gali būti naudinga sąveika su kitų susijusių sričių (pvz., vandens, jūrų ar žuvininkystės) ES politika.

Priemonėms pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnį įgyvendinti gali reikėti priimti priemonių, skirtų bendrai žuvininkystės politikai (BŽP) (Reglamentas (ES) Nr. 1380/2013) įgyvendinti. Visų pirma būtų galima taikyti BŽP reglamento 11 straipsnio nuostatas dėl išteklių išsaugojimo priemonių, būtinų siekiant laikytis įsipareigojimų pagal Sąjungos aplinkosaugos srities teisės aktus, – šios nuostatos paaiškintos Komisijos tarnybų darbiniame dokumente dėl „Natura 2000“ teritorijoms skirtų ir Jūrų strategijos pagrindų direktyvos (SWD(2018) 288 final) tikslais įgyvendintinų išteklių išsaugojimo priemonių pagal bendrą žuvininkystės politiką nustatymo. Komisija pagal BŽP reglamento 11 straipsnį jau patvirtino keletą deleguotųjų aktų (paskelbta adresu https://ec.europa.eu/fisheries/cfp/fishing_rules_lt).

Atsižvelgiant į tarptautines aplinkybes, 6 straipsniu padedama siekti tikslų, nustatytų susijusiose tarptautinėse gamtos apsaugos konvencijose, kaip antai Berno konvencijoje (14) ir Biologinės įvairovės konvencijoje (15), ir kartu padedama kurti išsamesnę, nei vien šiose konvencijose nustatytą, teritorijų apsaugos sistemą.

6 straipsnis – viena svarbiausių Buveinių direktyvos skyriaus „Natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsauga“ dalių. Jame nustatyta teritorijų apsaugos sistema ir išdėstyti su veikla, prevencija ir procedūromis susiję reikalavimai. Šis straipsnis susijęs su pagal Paukščių direktyvą priskirtomis specialiomis apsaugos teritorijomis ir pagal Buveinių direktyvą įsteigtomis teritorijomis. Ši sistema – pagrindinė šių dviejų direktyvų bendrųjų tikslų rėmimo, taip pat ES biologinės įvairovės politikos tikslų įgyvendinimo, aplinkos aspekto integravimo į kitų sričių ES politiką principo įgyvendinimo ir galiausiai darnaus vystymosi užtikrinimo priemonė.

1.2. RYŠYS SU SKYRIAUS „RŪŠIŲ APSAUGA“ NUOSTATOMIS

Kaip pirmiau minėta, Buveinių direktyvos skyrius „Rūšių apsauga“ apima 12–16 straipsnius ir jame aptariami klausimai, susiję su griežtai saugomomis direktyvos IV priede išvardytomis gyvūnų ir augalų rūšimis (16), taip pat su V priede išvardytomis rūšimis, kurioms būtina taikyti specialias valdymo priemones.

12, 13 ir 14 straipsniai taikomi tam tikroms augalų ir gyvūnų rūšims, kurios gali būti įtrauktos ir į direktyvos II priedą ir kurioms dėl to taip pat gali būti taikomos 6 straipsnio nuostatos, kai šių rūšių aptinkama „Natura 2000“ teritorijose (17). Taigi tam tikrai veiklai gali būti vienu metu taikomos abiejų skyrių nuostatos.

Pavyzdžiui, jei sunaikinama rudojo lokio (Ursus arctos) poilsio vieta, tai gali būti laikoma draudimo, nustatyto 12 straipsnio 1 dalies d punkte, pažeidimu, taip pat, jeigu poilsio vieta yra šiai rūšiai įsteigtoje „Natura 2000“ teritorijoje, šiuo veiksmu gali būti pažeidžiamos 6 straipsnio nuostatos.

Nors tai gali lemti nuostatų dubliavimą, reikėtų atkreipti dėmesį į šiuos aspektus:

— pirma, tam tikros augalų ar gyvūnų rūšys, kurioms taikomi 12, 13 ir 14 straipsniai, į II priedą neįtrauktos. Taigi „Natura 2000“ teritorijų apsaugos priemonės joms tiesiogiai netaikomos,

— antra, kalbant apie pažeidžiamas rūšis, kaip antai didžiuosius mėsėdžius, kuriems yra taikomos tiek skyriaus „Natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsauga“, tiek skyriaus „Rūšių apsauga“ nuostatos, pagal 6 straipsnį apsauga šiems gyvūnams suteikiama tik tinklo „Natura 2000“ teritorijose, o apsauga pagal skyrių „Rūšių apsauga“ suteikiama ne tik teritorijose. Taigi 6 straipsnis susijęs su tinklo „Natura 2000“teritorijų, įsteigtų šiai rūšiai, apsauga, o skyrius „Rūšių apsauga“ šiai rūšiai taikomas visame jos natūralaus paplitimo ES areale (įskaitant tinklui „Natura 2000“ nepriklausančias konkrečias teritorijas, kuriose ši rūšis aptinkama, visų pirma šių gyvūnų veisimosi ir poilsio vietas).

Nors tam tikroms augalų ir gyvūnų rūšims yra taikomos tiek skyriaus „Natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsauga“, tiek skyriaus „Rūšių apsauga“ nuostatos, skiriasi atitinkamų nuostatų taikymo sritis ir pobūdis.

1.3. 6 STRAIPSNIO NUOSTATŲ PERKĖLIMO Į NACIONALINĘ TEISĘ PAREIGA

Svarbu atkreipti dėmesį į tai, kad 6 straipsnio nuostatas būtina perkelti į nacionalinę teisę (t. y. kad įsigaliotų šiomis nuostatomis nustatyti reikalavimai, jos turi būti įtrauktos į nacionalinės teisės aktų nuostatas). Šiuo požiūriu šioms nuostatoms taikomas direktyvos 23 straipsnis, kuriame teigiama, kad valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję per dvejus metus nuo pranešimo apie šią direktyvą dienos, įgyvendina šią direktyvą. Atsižvelgiant į valstybę narę, nuostatos į nacionalinę teisę turėjo būti perkeltos iki 1994 m. birželio 10 d. arba įstojimo į ES dienos.

Iš to matyti, kokia teisinė priemonė yra taikoma, t. y. direktyva. Direktyva įpareigojama pasiekti tam tikrą rezultatą, tačiau valstybei narei paliekama teisė rinktis, kaip ir kokiais metodais bus siekiama to rezultato.

Remiantis nusistovėjusia teismų praktika aiškinama, kad nuostatos į nacionalinę teisę turi būti perkeliamos aiškiai ir tiksliai, patikimais ir neginčijamai privalomą galią turinčiais aktais (žr. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau – Teismas) sprendimus bylose: C-363/85, C-361/88, C-159/99, 32 punktas, C-415/01, 21 punktas, C-58/02, C-6/04 21, 25 ir 26 punktai, ir C-508/04, 80 punktas) (18).

Atsižvelgiant į atitinkamą valstybę narę, pirmosios 12 valstybių narių 6 straipsnio nuostatas į nacionalinę teisę turėjo perkelti iki 1994 m. birželio 10 d., o likusios – iki įstojimo į ES dienos.

1.4. 6 STRAIPSNIO TAIKYMO PRADŽIA. NUO KOKIOS DATOS TAIKOMI 6 STRAIPSNYJE NUSTATYTI ĮPAREIGOJIMAI?

Apskritai reikia atskirti 6 straipsnio nuostatų perkėlimo į nacionalinę teisę terminą ir datą, nuo kurios šios nuostatos taikomos atskiroms teritorijoms.

Kalbant apie atskiras teritorijas, reikia atskirti pagal Paukščių direktyvą priskiriamas specialias apsaugos teritorijas ir kitas teritorijas, t. y. pagal Buveinių direktyvą nustatytas Bendrijos svarbos teritorijas (BST) ir specialias saugomas teritorijas (SST).

1.4.1. Specialios apsaugos teritorijos pagal Paukščių direktyvą

Specialioms apsaugos teritorijoms (SAT) taikomi apsaugos reikalavimai nustatyti Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies pirmame sakinyje, kuriame teigiama, kad šiose teritorijose valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų išvengta buveinių taršos ar pažeidimo, arba bet kokio paukščių trikdymo, jei tai galėtų būti reikšminga atsižvelgiant į šio straipsnio tikslus.

Įsigaliojus Buveinių direktyvai, pirmiau nurodyti įpareigojimai pakeisti pagal tos direktyvos 7 straipsnį, kuriame nustatyta taip:

Šios direktyvos 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nustatyti įpareigojimai pakeičia bet kuriuos Direktyvos 79/409/EEB 4 straipsnio 4 dalies pirmajame sakinyje nustatytus įpareigojimus teritorijoms, atrinktoms pagal 4 straipsnio 1 dalį arba panašiai pripažintoms pagal jos 4 straipsnio 2 dalį, nuo šios direktyvos įgyvendinimo datos arba nuo valstybės narės atlikto atrinkimo arba pripažinimo datos pagal Direktyvą 79/409/EEB, jei pastaroji data yra vėlesnė.

Taigi specialioms apsaugos teritorijoms 6 straipsnio 1 dalies nuostatos netaikomos. Tačiau SAT taikomos Paukščių direktyvos 3 straipsnyje bei 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatytos panašios nuostatos. Iš esmės diena, nuo kurios specialioms apsaugos teritorijoms turėtų būti taikomos šios panašios nuostatos, yra Paukščių direktyvos taikymo valstybėse narėse pradžios diena (žr. sprendimus Komisija prieš Ispanijos „Santoña Marshes“, C-355/90, ir Komisija prieš Prancūzijos „Seine Estuary“, C-166/97).

Kalbant apie 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalių nuostatas, iš 7 straipsnyje nurodytų terminų yra aišku, kad šios nuostatos taikomos SAT, kurios Buveinių direktyvos įsigaliojimo dieną jau buvo priskirtos prie SAT. Tačiau dėl 7 straipsnio formuluotės kyla klausimas, ar po „šios direktyvos įgyvendinimo datos“ (t. y. tuometinėms valstybėms narėms – po 1994 m. birželio 10 d., o į ES vėliau įstojusioms valstybėms narėms – po įstojimo dienos) Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies pirmo sakinio nuostatos tebetaikomos teritorijoms, kurios turėjo būti priskirtos prie SAT, tačiau tai nebuvo padaryta.

Sprendimu Santoña Marshes (C-355/90, 22 punktas) Teismas nustatė, kad prie SAT nepriskirtai teritorijai, kuri turėjo būti priskirta prie šių teritorijų, Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies pirmas sakinys buvo taikomas nuo Paukščių direktyvos įgyvendinimo pradžios dienos (t. y. tuometinėms valstybėms narėms – nuo 1981 m. balandžio 7 d., o į ES vėliau įstojusioms valstybėms narėms – nuo įstojimo dienos).

Remiantis sprendimu Basses Corbières (C-374/98, 43–57 punktai; taip pat žr. C-141/14), teritorijoms, kurios nepriskirtos prie SAT, tačiau turėjo būti prie jų priskirtos, tebetaikoma Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies 1 sakinyje nustatyta apsaugos tvarka – ji griežtesnė už Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalyse nustatytą tvarką, nes nenumatyta išimties taikymo galimybė. Tvarkos dvilypumas skatina valstybes nares klasifikuoti teritorijas, kadangi tai padariusios jos gali taikyti procedūrą, kuria joms leidžiama (dėl įpareigojančių viršesnio viešojo intereso priežasčių, tarp jų ir socialinio ar ekonominio pobūdžio, taip pat laikantis tam tikrų sąlygų) priimti planus ar projektus, kuriais daromas neigiamas poveikis SAT.

Specialioms apsaugos teritorijoms Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalis netaikoma. Tačiau panašios nuostatos yra nustatytos Paukščių direktyvos 3 straipsnyje bei 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse ir jos taikomos nuo šios direktyvos įgyvendinimo pradžios dienos. Kalbant apie Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalių taikymo SAT pradžios datą, šios dalys nuo Buveinių direktyvos įgyvendinimo pradžios dienos yra taikomos visoms teritorijoms, kurios pagal Paukščių direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis priskiriamos prie specialių apsaugos teritorijų. Teritorijoms, kurios nepriskirtos prie SAT, tačiau turėjo būti prie jų priskirtos, tebetaikoma Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies 1 sakinyje nustatyta apsaugos tvarka – ja nustatomos griežtesnės sąlygos nei Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalių nuostatomis.

1.4.2. Teritorijos pagal Buveinių direktyvą

Specialioms saugomoms teritorijoms taikoma 6 straipsnio 1 dalis. Remiantis direktyvos 4 straipsnio 4 dalimi, SST sukuriamos valstybėms narėms jas įsteigus. SST gali būti įsteigta tik pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį patvirtintoje BST. Bendrijos svarbos teritorijoje SST turi būti įsteigta kaip galima greičiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus.

Bendrijos svarbos teritorijoje įsteigus SST, iškart ima galioti 6 straipsnio 1 dalies nuostatos, kadangi visos kitos priemonės pagal 6 straipsnį, įskaitant pareigą užkirsti kelią tolesniam blogėjimui (6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalys), jau yra taikomos BST, joje dar neįsteigus SST.

Buveinių direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta:

Teritoriją įtraukus į 2 dalies trečiojoje pastraipoje minimą sąrašą, jai pradedamos taikyti 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalys.

Taigi priešingai nei 6 straipsnio 1 dalies nuostatos, kurios yra taikomos tik Bendrijos svarbos teritorijoje įsteigus SST, 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalių nuostatos pradedamos taikyti nuo tada, kai teritorija tampa BST (t. y. iki joje įsteigiant SST). 6 straipsnio 1 dalis taip pat taikoma BST, kurioms šešerių metų terminas jau pasibaigęs ir kuriose, pažeidžiant 4 straipsnio 4 dalies nuostatas, SST dar neįsteigta. Kitaip tariant, įpareigojimas nustatyti būtinas apsaugos priemones taikomas ne ilgiau kaip iki šešerių metų termino pabaigos.

Komisijos sprendime, kuriuo patvirtinamos BST, aiškiai teigiama, jog <…> reikėtų pabrėžti, kad Direktyvos 92/43/EEB 4 straipsnio 4 dalyje ir 6 straipsnio 1 dalyje nustatyti įpareigojimai taikomi kuo anksčiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus nuo pirminio arba pirmojo atnaujinto borealinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo patvirtinimo, priklausomai nuo to, į kurį Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą teritorija buvo įtraukta pirmą kartą.

Tai reiškia, kad šešerių metų laikotarpis prasideda nuo teritorijos įtraukimo į Komisijos sprendimą pirmą kartą dienos. Jeigu paskui vėlesniais sprendimais informacija apie teritoriją patikslinama, tai neturėtų būti dingstis atidėti SST įsteigimą. Kita vertus, tuos naujus patikslinimus reikės įtraukti į SST steigimo procesą ir į juos turės būti atsižvelgta rengiant būtinas apsaugos priemones.

Sprendime Draggagi (C-117/03, 29 punktas) Teismas nustatė, kad tuo atveju, kai teritorijos, kuriose gali būti aptinkama prioritetinių natūralių buveinių tipų arba prioritetinių rūšių, tinkamos identifikuoti kaip Bendrijos svarbos teritorijas, įtraukiamos į Komisijai perduodamus nacionalinius teritorijų sąrašus, valstybės narės turi, remdamosi Direktyva, imtis priemonių, reikalingų apsaugoti minėtą ekologinį interesą.

Sprendime Bund Naturschutz (C-244/05, 47 punktas) Teismas taip pat nustatė, kad pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį teritorijoms, įrašytoms į Komisijai perduodamą nacionalinį sąrašą, taikomas tinkamos apsaugos režimas reikalauja, jog valstybės narės neleistų intervencijų, kurios gali rimtai pakenkti šių teritorijų ekologiniams požymiams.

Remiantis pirmiau pateikta informacija, valstybių narių institucijos privalo užtikrinti, kad net iki priimant Sąjungos BST sąrašą nebūtų leidžiama taikyti priemonių, dėl kurių galėtų blogėti į nacionalinį siūlomų BST sąrašą įtrauktų teritorijų būklė, ir kad būtų apsaugomas šių teritorijų ekologinis interesas. Jei į nacionalinį sąrašą įtrauktos dar ne visos teritorijos, valstybėms narėms taip pat patariama užtikrinti, kad būtų apsaugomas teritorijų, kurios, remiantis moksliniais įrodymais, pagrįstais Buveinių direktyvos III priede išvardytais kriterijais, turėtų būti įtrauktos į nacionalinį sąrašą, ekologinis interesas. Šiuo tikslu vienas iš praktinių patarimų būtų tinkamai taikyti Direktyvoje 2011/92/ES (19) nustatytą poveikio aplinkai vertinimo (PAV) procesą, kai yra įgyvendinami projektai, kuriais gali būti padarytas reikšmingas poveikis aplinkai (jei projektams taikoma ši direktyva). Teismas jau yra patvirtinęs, jog, priimant sprendimą dėl projektų PAV pagal šią direktyvą reikalingumo, svarbu reikiamą dėmesį skirti pažeidžiamoms natūralioms buveinėms (C-392/96, 66 punktas).

Pirmiau pateiktos pastabos apibendrinamos šioje lentelėje:

Teritorijos statusas Siūloma BST BST SST SAT Teritorijos, kurios turėjo būti priskirtos prie SAT 6 straipsnio 1 dalis Neprivaloma Neprivaloma (privaloma, jeigu šešerių metų terminas pasibaigęs) Privaloma Netaikoma, tačiau taikomos Paukščių direktyvos 3 straipsnyje bei 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatytos panašios nuostatos. Netaikoma 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalys Neprivaloma, tačiau valstybės narės privalo imtis apsaugos priemonių, kuriomis būtų tinkamai apsaugotas teritorijų ekologinis interesas (20). Privaloma Privaloma Privaloma Netaikoma, tačiau šioms teritorijoms tebetaikoma Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalies pirmame sakinyje nustatyta apsaugos tvarka.

6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalys taikomos BST ir SST pagal Buveinių direktyvą. 6 straipsnio 1 dalis taikoma SST pagal Buveinių direktyvą. Šių dalių nuostatos netaikomos teritorijoms, įrašytoms į Komisijai pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį perduodamą nacionalinį sąrašą. Vis dėlto valstybės narės privalo imtis apsaugos priemonių, kuriomis būtų tinkamai apsaugotas šių teritorijų ekologinis interesas. Be kita ko, turėtų būti neleidžiama jokia intervencija, kuri gali labai pakenkti šių teritorijų ekologinėms ypatybėms. Jeigu išsamus nacionalinis sąrašas dar nepateiktas, valstybėms narėms patariama panašų metodą taikyti teritorijoms, kurios, remiantis moksliniais įrodymais, pagrįstais direktyvoje išvardytais kriterijais, neabejotinai turėtų būti įtrauktos į nacionalinį sąrašą.

2. 6 STRAIPSNIO 1 DALIS

Sąvokų „būtinos apsaugos priemonės“, „apsaugos tikslai“, „ekologiniai reikalavimai“, „tvarkymo planai“ ir „įstatymais nustatytos, administracinės arba sutartyje numatytos priemonės“ paaiškinimas

2.1. TEKSTAS

Specialioms saugomoms teritorijoms valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, tarp jų, jei reikia, atitinkamus tvarkymo planus, parengtus specialiai šioms teritorijoms ar integruotus į kitus plėtros planus, ir atitinkamas įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus.

2.2. TAIKYMO SRITIS

6 straipsnio 1 dalyje nustatoma bendra apsaugos tvarka, kurią valstybės narės privalo nustatyti visoms specialioms saugomoms teritorijoms (SST).

6 straipsnio 1 dalis:

— šioje dalyje numatomos aiškios apsaugos priemonės, reikiamais atvejais apimančios tvarkymo planus, ir įstatymais nustatytos, administracinės arba sutartyje numatytos priemonės, kurios atitinka teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus. Šiuo požiūriu 6 straipsnio 1 dalis skiriasi nuo trijų kitų šio straipsnio dalių, kuriose numatomos prevencinės priemonės, kuriomis siekiama išvengti „Natura 2000“ teritorijų blogėjimo ir trikdymo bei reikšmingo poveikio šioms teritorijoms,

— yra svarbi dėl to, kad joje pateikiamos gairės, padedančios suprasti viso 6 straipsnio ir kitų trijų jo dalių loginį pagrindą bei esmę,

— šioje dalyje nustatoma bendra apsaugos tvarka, be išimčių taikytina visoms tinklo „Natura 2000“ SST ir visiems teritorijoje esantiems į I priedą įtrauktiems natūralių buveinių tipams ir į II priedą įtrauktoms rūšims, išskyrus atvejus, kai, remiantis „Natura 2000“ standartine duomenų forma (SDF), buveinių tipų ir rūšių buvimas nėra reikšmingas (21),

— susijusi konkrečiai su SST: 6 straipsnio 1 dalis, kitaip nei šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalys, netaikoma specialioms apsaugos teritorijoms (SAT). Taip teisės aktų leidėjas nustatė: — specialių apsaugos priemonių, skirtų pagal Paukščių direktyvos 3 straipsnį bei 4 straipsnio 1 ir 2 dalis priskirtoms SAT, nustatymo tvarką, — būtinų apsaugos priemonių, skirtų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalį įsteigtoms SST, nustatymo tvarką,

— taip pat taikoma BST, kurioms taikomas šešerių metų terminas jau pasibaigęs ir kuriose, pažeidžiant 4 straipsnio 4 dalies nuostatas, SST dar neįsteigta. Kitaip tariant, įpareigojimas nustatyti būtinas apsaugos priemones taikomas ne ilgiau kaip iki šešerių metų termino pabaigos,

— susijusi su 1 straipsnio a punktu, kuriame apsaugos priemonės apibrėžiamos kaip visuma priemonių, reikalingų palankiai natūralių buveinių ir laukinių faunos ir floros rūšių populiacijų būklei palaikyti ar atkurti,

— susijusi su 2 straipsnio 2 dalimi, kurioje nustatoma, kad priemonėmis, kurių imamasi pagal šią direktyvą, turi būti palaikoma ar atkuriama palanki Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros rūšių apsaugos būklė,

— susijusi su 2 straipsnio 3 dalimi, kurioje konkrečiai nurodyta, kad nustatant priemones turi būti atsižvelgiama į ekonominius, socialinius ir kultūrinius reikalavimus bei regiono ir vietos ypatybes.

Valstybės narės privalo visoms SST parengti apsaugos priemones ir priimti tinkamas įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones. Šias priemones būtina nustatyti ne vėliau kaip per šešerius metus nuo Sąjungos BST sąrašo patvirtinimo. Šios priemonės turi būti aiškios ir skirtos konkrečioms teritorijoms; jos taikomos visiems teritorijoje esantiems į I priedą įtrauktiems natūralių buveinių tipams ir į II priedą įtrauktoms rūšims, išskyrus atvejus, kai, remiantis „Natura 2000“ standartine duomenų forma, buveinių tipų ir rūšių buvimas nėra reikšmingas. Šių priemonių tikslas – palaikyti arba atkurti Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinių faunos ir floros rūšių populiacijų palankią būklę. Be to, nustatant šias priemones atsižvelgiama į ekonominius, socialinius ir kultūrinius reikalavimus bei regiono ir vietos ypatybes.

2.3. KOKS TURĖTŲ BŪTI BŪTINŲ APSAUGOS PRIEMONIŲ TURINYS?

2.3.1. Teritorijų lygmens apsaugos tikslų nustatymas (22)

Direktyvos preambulėje keletą kartų nurodytas terminas „apsaugos tikslai“, jis taip pat aiškiai paminėtas 6 straipsnio 3 dalyje. Šios sąvokos reikalingumas pabrėžtas ir direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje bei 6 straipsnio 1 dalyje. Taigi verta išnagrinėti, ką reiškia sąvoka „apsaugos tikslai“ ir kaip ji susijusi su būtinų apsaugos priemonių, skirtų SST, nustatymu pagal 6 straipsnio 1 dalį.

1 straipsnyje teigiama, kad šioje direktyvoje apsauga reiškia visumą priemonių, reikalingų palaikyti ar atstatyti natūralias buveines ir laukinių faunos ir floros rūšių populiacijas iki palankios būklės <…>.

Kaip nurodyta 2 straipsnyje, bendras Buveinių direktyvos tikslas yra padėti užtikrinti biologinę įvairovę apsaugant natūralias buveines bei laukinę fauną ir florą. Priemonėmis, kurių imamasi pagal šią direktyvą, siekiama užtikrinti rūšių ir buveinių tipų, kuriems taikoma direktyva, „palankią apsaugos būklę“, t. y. garantuoti ilgalaikį jų išlikimą visame paplitimo ES areale.

Kadangi kiekviena teritorija svarbi siekiant palankios apsaugos būklės (PAB), šį bendrą tikslą galima nustatyti ir pasiekti tik rūšies ar buveinių tipo natūralaus paplitimo arealo lygmeniu (žr. direktyvos 1 straipsnio e ir i punktus). Todėl bendrą apsaugos tikslą, kuriuo siekiama PAB, galima svarstyti tik atitinkamu lygmeniu, pavyzdžiui, nacionaliniu, biogeografiniu arba Europos.

Tačiau bendras tikslas, t. y. pasiekti visų Buveinių direktyvos I ir II prieduose išvardytų buveinių tipų ir rūšių PAB, turi būti įgyvendinamas nustatant teritorijų lygmens apsaugos tikslus. Svarbu atskirti atskiros teritorijos apsaugos tikslus nuo bendro tikslo pasiekti PAB.

Teritorijų lygmens apsaugos tikslai – tai tiksliai apibrėžti tikslai, kuriuos reikia pasiekti teritorijoje, kad ta teritorija būtų kuo labiau prisidedama prie PAB siekimo atitinkamu lygmeniu (atsižvelgiant į atitinkamų rūšių ar buveinių tipų natūralų paplitimo arealą).

Teritorijų lygmens apsaugos tikslai turėtų būti nustatomi ne tik specialioms saugomoms teritorijoms (SST) pagal Buveinių direktyvą, bet ir specialioms apsaugos teritorijoms (SAT) pagal Paukščių direktyvą siekiant įgyvendinti šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose bei 4 straipsnio 1, 2 ir 4 dalyse nustatytus reikalavimus.

Iš esmės teritorijų lygmens apsaugos tikslai turėtų būti nustatomi visoms teritorijoje plačiai paplitusioms Bendrijos svarbos rūšims ir buveinių tipams pagal Buveinių direktyvą ir paukščių rūšims, įrašytoms į Paukščių direktyvos I priedą, arba nuolat aptinkamoms migruojančių paukščių rūšims. Tačiau nebūtina nustatyti konkrečių apsaugos tikslų arba apsaugos priemonių rūšims ar buveinių tipams, kurių buvimas teritorijoje, kaip nurodyta „Natura 2000“ SDF, nėra reikšmingas (23).

Teritorijų lygmens apsaugos tikslai turėtų būti grindžiami šių teritorijoje esančių buveinių tipų ir rūšių ekologiniais reikalavimais (žr. toliau esantį 2.3.3 skirsnį) ir nustatant šiuos tikslus turėtų būti apibrėžiama pageidaujama teritorijoje užtikrinama apsaugos būklė. Jie turėtų atspindėti teritorijos svarbą palaikant arba atkuriant teritorijoje esančių buveinių tipų ar rūšių būklę ir užtikrinant tinklo „Natura 2000“ vientisumą. Be to, juos nustatant turėtų būti atsižvelgiama į teritorijoje esančioms buveinėms ir rūšims kylančias būklės blogėjimo arba sunaikinimo grėsmes, įskaitant grėsmes, kylančias dėl klimato kaitos.

Nustatant teritorijų lygmens apsaugos tikslus turėtų būti apibrėžiama pageidaujama teritorijoje esančių rūšių ir buveinių tipų apsaugos būklė, kad ta teritorija būtų kuo labiau prisidedama prie PAB siekimo atitinkamu lygmeniu. Kartais yra nustatoma keletas per tam tikrą laiką pasiektinų teritorijų lygmens apsaugos tikslų. Šie tikslai turėtų būti nustatomi atsižvelgiant į SDF pateiktus kiekvienos teritorijoje esančios rūšies ir buveinių tipo apsaugos būklės vertinimo rezultatus.

Apsaugos tikslai gali atspindėti teritorijoje įgyvendinamus prioritetus. Bylos C-241/08 sprendime Teismas priėjo prie išvados, kad, <…> apibrėžiant palaikymo ir atkūrimo tikslus Natura 2000 teritorijoms, kaip teisingai pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 71 punkte, gali reikėti išspręsti skirtingų tikslų konfliktus.

Svarbu aiškiai atskirti tikslus nuo priemonių. Pavyzdžiui, galima numatyti, kad apsaugos tikslai laikui bėgant išliks gana stabilūs – iš tiesų daugeliu atvejų tikslai turi būti ilgalaikiai. Kalbant apie apsaugos priemones, reikalingas tiems tikslams pasiekti, jos gali būti keičiamos – be kita ko, dėl to, kad kinta grėsmių teritorijoms pobūdis, ir, žinoma, tikėtina, dėl teigiamo jau įgyvendintų priemonių poveikio.

Nustačius „Natura 2000“ teritorijos apsaugos tikslus, esama galimybės šiek tiek lanksčiau apibrėžti ir nustatyti apsaugos priemones. Būtų galima apsvarstyti keletą galimybių (pasirenkant įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones), kurias įgyvendinant būtų atsižvelgiama į kitą teritorijose vykdomą socialinę ir ekonominę veiklą.

Teritorijų lygmens apsaugos tikslų pavyzdžiai 1. Teritorija x įsteigta atsižvelgiant į jos svarbą buveinių tipui „ pusiau natūralios pievos“ (6210). Remiantis SDF, šio buveinių tipo apsaugos būklė prasta (SDF priskirta prie C klasės). Taigi būtų buvę galima nustatyti tokį šios teritorijos apsaugos tikslą: atsižvelgiant į tai, kad šio buveinių tipo apsaugos būklė regione yra labai nepalanki, per 10 metų ją pagerinti tiek, kad ji būtų priskirta prie A klasės (puiki). Pagal 6 straipsnio 1 dalį nustatytos būtinos apsaugos priemonės skirtos šiam tikslui pasiekti. 2. Teritorija y įsteigta dėl to, kad joje yra didelis plotas aktyvių aukštapelkių (7110). Remiantis SDF, šio buveinių tipo apsaugos būklė puiki (SDF priskirta prie A klasės). Taigi šios teritorijos apsaugos tikslas – paprasčiausia palaikyti šią būklę, net jeigu regione šių buveinių tipų apsaugos būklė nepalanki. Apsaugos priemonių pagal 6 straipsnio 1 dalį nenustatyta, nes šiai teritorijai nereikia aktyvių valdymo priemonių šiai būklei palaikyti. Iš esmės turėtų būti nustatyti kiekvienos teritorijos bei visų kiekvienoje teritorijoje plačiai paplitusių rūšių ir buveinių tipų apsaugos tikslai. Jie turėtų būti grindžiami ekologiniais teritorijoje esančių rūšių ir buveinių reikalavimais ir nustatant šiuos tikslus turėtų būti apibrėžiama pageidaujama šių teritorijoje esančių rūšių ir buveinių tipų apsaugos būklė. Šie tikslai turėtų būti nustatomi atsižvelgiant į SDF pateiktus kiekvienos rūšies ir buveinių tipo apsaugos būklės vertinimo rezultatus. Apsaugos tikslai taip pat turėtų atspindėti teritorijos svarbą užtikrinant tinklo „Natura 2000“ vientisumą, kad kiekviena teritorija būtų kuo labiau prisidedama prie PAB siekimo atitinkamu geografiniu lygmeniu konkrečios rūšies ar buveinių tipo natūralaus paplitimo areale.

2.3.2. Būtinų apsaugos priemonių nustatymas (24)

Apsaugos priemonės – tai faktiniai mechanizmai ir veiksmai, kurie turi būti nustatyti „Natura 2000“ teritorijai siekiant pasiekti teritorijos apsaugos tikslus bei pašalinti teritorijoje esančioms rūšims ir buveinių tipams daromą poveikį ir kylančias grėsmes.

Kaip teigiama 6 straipsnio 1 dalyje, valstybės narės nustato būtinas apsaugos priemones, kurios atitinka teritorijoje esančių Bendrijos svarbos buveinių ir rūšių ekologinius reikalavimus. Reikėtų suprasti, jog tai reiškia, kad privaloma imtis visų būtinų apsaugos priemonių.

Šią prievolę patvirtino ir Teismas, nuspręsdamas, kad direktyva reikalauja priimti būtinas apsaugos priemones, nenumatant valstybėms narėms diskrecijos šiuo klausimu, o nacionalinių institucijų reglamentavimo ir sprendimų priėmimo galimybes susiaurina iki įgyvendintinų priemonių ir iki šių priemonių techninių sprendimų. <…> direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatytomis sąvokomis Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė nustatyti valstybių narių pareigą imtis būtinų apsaugos priemonių , kurios atitiktų natūralių buveinių tipų ir rūšių, įtrauktų atitinkamai į direktyvos I ir II priedus, ekologinius reikalavimus (C-508/04, 76 ir 87 punktai).

Be to, Teismas nusprendė, kad pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalį ir Paukščių direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis reikalaujama ne tik priimti būtinas apsaugos priemones išlaikant gerą tam tikroje teritorijoje saugomų buveinių ir rūšių apsaugos būklę, bet ir veiksmingai jas įgyvendinti , o nesilaikant šių reikalavimų šios nuostatos netektų veiksmingumo (C-441/17, 213 punktas).

Esama įpareigojimo nustatyti būtinas apsaugos priemones nepriklausomai nuo to, ar tos priemonės taikomos atskirose teritorijose, ar kai kuriais atvejais net už teritorijos ribų ar keliose teritorijose vienu metu. Kartais gali būti taip, kad didžiąją dalį 6 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų valstybė narė vykdo įgyvendindama priemones, kurių taikymo sritis platesnė, tačiau jomis vis tiek prisidedama prie konkrečioms teritorijoms nustatytų apsaugos tikslų siekimo ir jos nustatytos atsižvelgiant į SST esančių saugomų buveinių ir rūšių ekologinius reikalavimus. Tai gali būti ypač aktualu kalbant apie jūrų teritorijas – šiose teritorijose, pavyzdžiui, platesnio masto žuvininkystės veiklos reguliavimas (25) gali būti vienas iš svarbių elementų, užtikrinančių 6 straipsnio 1 dalies reikalavimų laikymąsi.

Svarbiausi aspektai, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant būtinas apsaugos priemones (26) Tvirta žinių apie esamą teritorijos būklę, rūšių ir buveinių būklę bei pagrindinius jiems galinčius kilti pavojus ir grėsmes, taip pat apie esamus žemės naudojimo būdus, suinteresuotųjų subjektų interesus ir panašius dalykus bazė. Ši informacija turėtų apimti: informaciją apie tikslią pagrindinių natūralių elementų (buveinių tipų ir rūšių) vietą; pagrindinius žemės naudojimo būdus ir veiklą, kurie galėtų turėti įtakos atitinkamų buveinių ir rūšių apsaugos būklei; visų susijusių suinteresuotųjų subjektų, kuriuos reikia įtraukti į veiklą arba su kuriais reikia konsultuotis vykstant valdymo planavimo procesui, nustatymą; galimus konfliktus ir jų šalinimo būdus bei priemones. Kai planuojant ir rengiant „Natura 2000“ teritorijos apsaugos valdymo veiksmus užtikrinamas dalyvavimas, konsultavimasis ir ryšių palaikymas, taip sudaroma galimybė atsižvelgti į teritorijoje gyvenančių ir dirbančių arba ja besinaudojančių asmenų nuomonę ir užtikrinti, kad valdant teritoriją dalyvautų įvairūs suinteresuotieji subjektai ir taip padidėtų sėkmės tikimybė. Dalyvavimo principas galėtų būti taikomas per visą valdymo planavimo procesą – pradedant konsultavimusi su suinteresuotaisiais subjektais ir jų įtraukimu ankstyvuoju etapu siekiant juos informuoti apie teritorijos apsaugos tikslus ir jos svarbą, taip pat paaiškinti tinkamo valdymo proceso etapus. Šiuo tikslu būtų galima, pavyzdžiui, įsteigti iniciatyvinę grupę ar komitetą, kurį sudarytų vietos valdžios institucijų, taip pat „Natura 2000“ teritorijoje esančios žemės savininkų, naudotojų ir pagrindinių veiklos šioje žemėje vykdytojų atstovai. Tam būtina užtikrinti efektyvų proceso organizavimą, įvairiais politikos lygmenimis veikiančių subjektų bendradarbiavimą, pakankamą darbuotojų skaičių ir biudžetą bei veiksmingas ryšių palaikymo priemones. Didelę pridėtinę vertę taip pat būtų galima sukurti rengiant tikslinį mokymą ir taikant veiksmingus konfliktų sprendimo metodus bei palengvinant visą procesą paskyrus konkretų „teritorijos vadovą“. Nustačius tinkamo išsamumo būtinas apsaugos priemones (nurodant, kas ką daro, kada ir kaip daro) lengviau jas įgyvendinti ir būtų galima išvengti galimų konfliktų. Priemonės turi būti praktiškos, pagrįstos kiekybiniu vertinimu, lengvai valdomos ir aiškiai suformuluotos, taip pat pagrįstos reikiamo lygio techninėmis ekspertinėmis žiniomis, kurios padėtų nustatyti pagrindines priemones ir priemones, kurios gali būti įgyvendinamos įvairiais alternatyviais būdais, pritaikant jas pagal vietos interesus. Turėtų būti nurodyta tiksli priemonių įgyvendinimo vieta ir parengtas jų įgyvendinimo būdų ir būtinų priemonių aprašas – pavyzdžiui, sudarant darbo planą, kuris būtų pakankamai lankstus, kad būtų galima jį peržiūrėti ir prireikus pritaikyti. Taip pat svarbu nustatyti įgyvendinamų apsaugos priemonių, tinkamumo ir pažangos, padarytos siekiant apsaugos tikslų, peržiūros grafiką. Taikant bet kurią „Natura 2000“ teritorijai skirtą valdymo priemonę reikia apsvarstyti išteklius, reikalingus apsaugos priemonėms įgyvendinti, įskaitant informaciją apie numatomas įgyvendinimo ir stebėsenos, administravimo, kompensacinių išmokų ir panašias išlaidas ir apie reikiamus žmogiškuosius išteklius ir įgūdžius, taip pat reikia apsvarstyti galimas finansines priemones. Atitinkamai reikia atsižvelgti į įvairiopą naudą, kurią, investuojant į „Natura 2000“ teritorijas, būtų galima gauti per ekosistemines paslaugas. Siekiant nustatyti su teritorijos valdymu susijusias galimas išlaidas ir naudą bei tikrąjį finansinės paramos poreikį, taip pat reikėtų išanalizuoti įvairią socialinę bei ekonominę veiklą ir jos sąveiką su natūralia aplinka. Veiksmingą įgyvendinimą ir ryšių palaikymą reikia užtikrinti taikant mechanizmą, kuriuo įrodoma, jog reikiamos priemonės yra ne tik nustatytos, bet ir iš tikrųjų įgyvendinamos, taip pat tas priemones viešai skelbiant (pvz., svetainėse ar oficialiuose registruose) kaip informacijos šaltinį visiems besidomintiems subjektams.

Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi nustatomas įpareigojimas nustatyti ir įgyvendinti būtinas apsaugos priemones, atitinkančias į I ir II priedus įtrauktų natūralių buveinių tipų ir rūšių ekologinius reikalavimus, – taip valstybėms narėms nesuteikiama teisės šiuo požiūriu veikti savo nuožiūra.

2.3.3. Ekologiniai reikalavimai

6 straipsnio 1 dalyje konkrečiai nurodyta, kad būtinos apsaugos priemonės turi atitikti teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus. Taigi apsaugos priemones valstybės narės turi nustatyti atsižvelgdamos į natūralių buveinių tipų ir rūšių ekologinius reikalavimus.

Nors direktyvoje sąvokos „ekologiniai reikalavimai“ apibrėžtis nepateikta, iš 6 straipsnio 1 dalies tikslo ir aplinkybių matyti, kad šie reikalavimai apima visus ekologinius reikalavimus (įskaitant abiotinius ir biotinius veiksnius), kuriuos būtina taikyti siekiant užtikrinti buveinių tipų ir rūšių apsaugą, įskaitant jų ryšį su fizine aplinka (oru, vandeniu, dirvožemiu, augalija ir pan.) (27).

Šie reikalavimai grindžiami mokslo žiniomis ir jie gali būti apibrėžiami tik kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, atsižvelgiant į natūralių buveinių tipą, įrašytą į I priedą, ir į rūšį, įrašytą į II priedą, taip pat į teritorijas, kuriose yra tų buveinių tipų ir rūšių. Šios žinios nepaprastai svarbios, kad kiekvienu konkrečiu atveju būtų galima parengti apsaugos priemones.

Skirtingi ekologiniai reikalavimai gali būti taikomi ne tik skirtingoms rūšims, bet ir tai pačiai rūšiai skirtingose teritorijose. Taigi į direktyvos II priedą įtrauktiems šikšnosparniams žiemos miego (poilsio požemiuose, tuščiose šachtose ar pastatuose) metu ir aktyvuoju laikotarpiu, t. y. visą laiką nuo pavasario (kai jie palieka žiemojimo vietas ir vėl pradeda medžioti vabzdžius), taikomi nevienodi ekologiniai reikalavimai. Į II priedą įtrauktam varliagyviui Triturus cristatus taikomi ekologiniai reikalavimai skiriasi atsižvelgiant į jo viso gyvenimo ciklo etapą. Šios rūšies gyvūnai žiemos miego metu lindi dugne (ertmėse, plyšiuose), o pavasarį ir vasarą deda kiaušinius tvenkiniuose. Paskui jie palieka vandens telkinius ir vasarą bei rudenį gyvena sausumoje. Taigi tai pačiai rūšiai taikomi ekologiniai reikalavimai gali skirtis atsižvelgiant į atitinkamą teritoriją (vandens arba sausumos). Be to, šios rūšies gyvūnų paplitimo arealas Europoje yra didelis ir tai reiškia, kad skirtingose paplitimo arealo vietose taip pat gali būti taikomi skirtingi ekologiniai reikalavimai.

Nustatyti teritorijose esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus – valstybių narių atsakomybė. Pastarosios, padedamos Europos Komisijos bei Europos aplinkos agentūros ir jai pavaldaus Europos biologinės įvairovės teminio centro (angl. European Topic Centre on Biological Diversity), gali šioje srityje vykdyti žinių mainus.

Apsaugos priemonės turi atitikti teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus. Tų natūralių buveinių tipų ir rūšių ekologiniai reikalavimai apima visus ekologinius reikalavimus, kuriuos būtina taikyti siekiant užtikrinti buveinių tipų ir rūšių apsaugą. Šie reikalavimai gali būti nustatomi tik kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, remiantis mokslo žiniomis.

2.4. KOKIŲ RŪŠIŲ BŪTINAS APSAUGOS PRIEMONES GALIMA TAIKYTI?

Apsaugos priemonės gali būti atitinkamos įstatymais nustatytos, administracinės arba sutartyje numatytos priemonės <…>, o jei reikia, tai gali būti atitinkami tvarkymo planai.

Remiantis subsidiarumo principu, valstybėms narėms paliekama galimybė rinktis. Direktyvoje nustatyti pasiektini rezultatai, o valstybėms narėms paliekama teisė savo nuožiūra spręsti, kaip juos praktiškai pasiekti. Dažnai būna taip, kad valdant „Natura 2000“ teritorijas derinamos įvairios 6 straipsnio 1 dalyje nurodytos galimybės.

Visais atvejais turėtų būti aiškiai apibrėžiama apsaugos priemonių įgyvendinimo atsakomybė, taip pat reikiami finansiniai ištekliai.

2.4.1. Tvarkymo planai

Būtinos apsaugos priemonės gali apimti, jei reikia, atitinkamus tvarkymo planus, parengtus specialiai šioms teritorijoms ar integruotus į kitus plėtros planus. Šie tvarkymo planai turėtų apimti visą esamą veiklą, įskaitant tebevykdomą įprastinę veiklą, kaip antai kasdienę žemės ūkio veiklą, o nauji planai ir projektai rengiami vadovaujantis 6 straipsnio 3 ir 4 dalimis.

Apskritai teritorijos lygmens tvarkymo planais naudojamasi formuluojant teritorijos apsaugos tikslus, pagrįstus teritorijoje esančių rūšių ir buveinių apsaugos būklės bei šioms buveinėms ir rūšims kylančių pavojų ir grėsmių analize, taip pat kuriant šiems tikslams pasiekti reikalingas priemones. Dažnai tvarkymo planai naudojami kaip priemonė, padedanti valdytojams ir kitoms suinteresuotosioms šalims spręsti su „Natura 2000“ teritorijų apsauga susijusius klausimus ir į nustatytų būtinų apsaugos priemonių įgyvendinimo procesą įtraukti įvairius socialinius ir ekonominius suinteresuotuosius subjektus ir institucijas, įskaitant vietos bendruomenes, žemės savininkus, ūkininkus, žvejus ir kitų interesų grupių asmenis.

Tvarkymo planai – naudinga priemonė, padedanti užtikrinti, kad 6 straipsnio 1 dalies nuostatos būtų įgyvendinamos aiškiai ir skaidriai ir kad taip būtų sudaroma galimybė visus suinteresuotuosius subjektus informuoti apie „Natura 2000“ tikslus bei galimybė jiems aktyviai dalyvauti juos aptariant. Tvarkymo planai taip pat gali padėti nustatyti reikiamą finansavimą priemonėms ir užtikrinti geresnę integraciją į kitus planus.

Žodžiai „jei reikia“ reiškia, kad tvarkymų planų gali reikėti ne visada. Jei valstybė narė nusprendžia rengti tvarkymo planus, dažnai verta šiuos planus patvirtinti iki baigiant rengti kitas 6 straipsnio 1 dalyje minimas priemones, visų pirma sutartyje numatytas priemones. Dažnai nustatant sutartyje numatytas priemones užmezgamas kompetentingų institucijų ir pavienių žemės savininkų ryšys, taip pat šios priemonės skirtos atskiroms žemės valdoms – paprastai jos yra mažesnės už teritoriją. Šiomis aplinkybėmis teritorijai skirtas tvarkymo planas bus platesnio pobūdžio priemonė, o jo turinys bus naudingas informacijos šaltinis, kuriuo galima remtis nustatant konkrečius sutartyje numatytų priemonių aspektus.

Tvarkymo planai turi būti atitinkami ir parengti specialiai šioms teritorijoms, t. y. skirti tinklo „Natura 2000“ teritorijoms. Kitų kategorijų saugomoms teritorijoms (pvz., nacionaliniams ar natūraliems parkams ir pan.) parengtų esamų tvarkymo planų ne visada pakanka sprendžiant su „Natura 2000“ teritorijų valdymu susijusius klausimus, taigi jie turi būti pritaikyti arba papildyti kitomis priemonėmis siekiant įgyvendinti konkrečius teritorijoje esančių Bendrijos svarbos rūšių ir buveinių tipų apsaugos tikslus. Be to, kitų tipų saugomų teritorijų ribos gali nesutapti su „Natura 2000“ teritorijų ribomis.

Tvarkymo planus galima naudoti kaip atskirus dokumentus, arba, remiantis aplinkos aspekto integravimo į kitas ES politikos sritis principu, jie gali būti „integruoti į kitus plėtros planus“. Integruotame plane svarbu užtikrinti, kad būtų nustatyti aiškūs teritorijoje aptinkamoms atitinkamoms buveinėms ir rūšims skirti apsaugos tikslai ir priemonės.

„Natura 2000“ teritorijų tvarkymo planai – naudinga priemonė, padedanti užtikrinti, kad 6 straipsnio 1 dalies nuostatos būtų įgyvendinamos aiškiai, skaidriai ir dalyvaujant suinteresuotiesiems subjektams. Šių planų reikia ne visada, tačiau, jei jie naudojami, jie turi būti kuriami konkrečioms teritorijoms arba įtraukiami į kitus plėtros planus, jei šie yra parengti. Teritorijų tvarkymo planai turi apimti visą veiklą, apie kurią žinoma, o nauji planai ir projektai rengiami vadovaujantis 6 straipsnio 3 ir 4 dalimis.

2.4.2. Įstatymais nustatytos, administracinės arba sutartyje numatytos priemonės

Frazė „jei reikia“ susijusi tik su tvarkymo planais, ji nesusijusi su įstatymais nustatytomis, administracinėmis arba sutartyje numatytomis priemonėmis – pastarosios reikalingos visais atvejais (C-508/04, 71 punktas). Taigi net jeigu, valstybės narės nuomone, tvarkymo plano nereikia, ji vis tiek turės imtis šių priemonių.

Į šias tris skirtingas priemonių kategorijas reikėtų žvelgti plačiai. Įvairios priemonės gali būti laikomos tinkamomis nustatytiems kiekvienos teritorijos apsaugos tikslams pasiekti. Dažnai jos susijusios su aktyviu valdymu, tačiau kai kuriais atvejais galimos ir pasyvesnės prevencinės priemonės (pvz., neintervencinis valdymas). Kita vertus, tai nebūtinai turi būti naujos priemonės, kadangi gali būti laikoma, kad pakanka esamų priemonių, jei jos yra tinkamos.

— Įstatymais nustatytos priemonės paprastai grindžiamos teise, jomis gali būti nustatomi konkretūs reikalavimai, susiję su veikla, kuri teritorijoje gali būti leidžiama, ribojama arba draudžiama.

— Administracinėmis priemonėmis gali būti nustatomos atitinkamos nuostatos, susijusios su apsaugos priemonių įgyvendinimu teritorijoje arba leidimo joje vykdyti kitą veiklą suteikimu.

— Sutartyje numatytos priemonės apima sutarčių arba susitarimų, paprastai – tarp valdymo institucijų ir teritorijoje esančios žemės savininkų arba naudotojų, sudarymą.

Agrarinės aplinkosaugos arba miškų aplinkosaugos priemonės – puikus sutartyje numatytos priemonės, pagal kurią, sudarant „Natura 2000“ teritorijoms naudingus susitarimus, yra atsižvelgiama į socialinius ir ekonominius reikalavimus, pavyzdys. Šios priemonės turėtų būti kuriamos laikantis apsaugos priemonių, nustatytų teritorijai tam, kad būtų pasiekti jos apsaugos tikslai. — Agrarinės aplinkosaugos susitarimai su ūkininkais pagal kaimo plėtros programas gali būti naudojami kaip sutartyje numatyta priemonė, kuria siekiama išlaikyti arba pagerinti tam tikrų buveinių tipų (pvz., pievų, ganyklų) ir rūšių apsaugos būklę keliose teritorijose. — Miškų aplinkosaugos priemones galima pasitelkti su miškų savininkais sudarant miško valdymo sutartis ir susitarimus, padedančius siekti buveinių ir rūšių apsaugos.

Šiuo požiūriu visi susiję ES fondai (pvz., fondai kaimo plėtrai ir regioniniai fondai, taip pat programa LIFE (28)) turėtų būti laikomi priemone, skirta šioms priemonėms įgyvendinti (29).

Valstybės narės savo nuožiūra priima sprendimą dėl priemonės – įstatymais nustatytos, administracinės arba sutartyje numatytos – pasirinkimo. Tai atitinka subsidiarumo principą. Tačiau valstybės narės privalo pasirinkti bent vieną iš šių priemonių kategorijų, t. y. įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones.

Šių kategorijų hierarchijos nėra. Taigi valstybės narės gali pasirinkti „Natura 2000“ teritorijoje taikyti tik vienos kategorijos priemones (pvz., tik sutartyje numatytas priemones) arba kelių kategorijų priemones (pvz., įstatymais nustatytas ir sutartyje numatytas priemones, atsižvelgdamos į teritorijoje esančių natūralių buveinių tipų, įtrauktų į I priedą, ir rūšių, įtrauktų į II priedą, apsaugos aspektus). Be to, pasirinkusios privalomas priemones, valstybės narės gali parengti ir įgyvendinti tvarkymo planus.

Šių trijų kategorijų priemonės laikomos atitinkamomis. Direktyvoje sąvokos „atitinkamos“ apibrėžtis nėra pateikta. Tačiau 6 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „apsaugos priemonės“ apima įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones. Žodis „atitinkamos“ vartojamas tik siekiant priminti, kad neatsižvelgiant į valstybių narių pasirinktą priemonių tipą, esama įpareigojimo užtikrinti, kad šios priemonės atitiktų konkrečių „Natura 2000“ teritorijų tikslinių elementų ekologinius reikalavimus ir bendrą 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse apibrėžtą direktyvos tikslą.

Valstybės narės privalo parengti ir įgyvendinti atitinkamas SST skirtas įstatymais nustatytas, administracines arba sutartyje numatytas priemones. Šios priemonės turi a) atitikti teritorijose esančių į I priedą įtrauktų buveinių ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus ir b) įgyvendinti bendrą direktyvos tikslą – palaikyti arba atkurti Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinių faunos ir floros rūšių populiacijų palankią būklę.

3. 6 STRAIPSNIO 2 DALIS

Sąvokų „imtis reikiamų priemonių siekiant išvengti“, „blogėjimas“ ir „trikdymas“ paaiškinimas

3.1. TEKSTAS

Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, o taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.

3.2. TAIKYMO SRITIS

Šioje straipsnio dalyje pirmiausia kalbama apie prevencijos principą: valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti <…> blogėjimo, o taip pat <…> trikdymo <…>.

Čia kalbama ne apie valdymo priemones, kurias reikia parengti apsaugos tikslais, – joms jau taikoma 6 straipsnio 1 dalis. Žodžiais „išvengti“ ir „galėtų būti reikšmingas“ pabrėžiama, kad priemonės, kurių turi būti imamasi, yra išankstinio pobūdžio. Neleidžiama laukti, kol pablogės natūralių buveinių būklė arba bus matyti, jog rūšys yra trikdomos, ir tik tada imtis priemonių (byla C-418/04; taip pat žr. 4.4.1 skirsnį, kuriame paaiškinama 6 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka „galintis“).

Iš šios straipsnio dalies turėtų būti suprantama, kad valstybės narės privalo imtis visų tinkamų veiksmų siekdamos užtikrinti, kad būtų išvengta natūralių buveinių būklės blogėjimo ar rūšių reikšmingo trikdymo. Šioje dalyje nustatomas reikalavimas išvengti tiek žmogaus veiklos nulemto, tiek nuspėjamo natūralaus natūralių buveinių ir rūšių buveinių būklės blogėjimo.

Šios straipsnio dalies taikymo sritis platesnė už 6 straipsnio 3 ir 4 dalių, taikomų tik planams ir projektams, taikymo sritį. Ji taip pat taikoma visai tebevykdomai veiklai, kaip antai žemės ūkio, žvejybos ar vandentvarkos veiklai, kurios gali neapimti 6 straipsnio 3 dalies taikymo sritis (30), taip pat planams ir projektams, kuriuos jau anksčiau leista įgyvendinti, o vėliau paaiškėjo, kad jie gali lemti natūralių buveinių būklės pablogėjimą arba rūšių trikdymą (31). Ši dalis taip pat gali būti taikoma planams ar projektams, kuriems įgyvendinti leidimas išduotas iki 6 straipsnio 3 dalies taikymo pradžios dienos (C-399/14, 33 punktas).

6 straipsnio 2 dalis:

— nuolat taikoma SST, BST ir SAT. Ji gali būti susijusi su buvusia, esama arba būsima veikla ar reiškiniais. Jei esama veikla, kuri jau vykdoma SST arba SAT, gali lemti natūralių buveinių arba rūšių, kurių apsaugai teritorija įsteigta, būklės blogėjimą arba trikdymą, tai veiklai, jei taikytina, turi būti taikomos tinkamos priemonės, numatytos atitinkamai Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje arba Paukščių direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje. Dėl to atitinkamais atvejais gali reikėti sustabdyti neigiamą poveikį – nutraukiant veiklą ir (arba) imantis švelninimo arba atkūrimo priemonių. Šiuo tikslu būtų galima atlikti baigiamąjį vertinimą. Tam pritarta sprendime Owenduff (C-117/00, 28–30 punktai) (32), kuriame Teismas nustatė, kad 6 straipsnio 2 dalis buvo pažeista, nes nebuvo patvirtinta SAT skirtų priemonių, kuriomis būtų užkirstas kelias buveinių ir rūšių, dėl kurių SAT buvo įsteigta, būklės blogėjimui. Teismas taip pat nusprendė, kad bendrai nustatydama, jog tam tikra veikla, kuria užsiimama laikantis galiojančiuose įstatymuose ir poįstatyminiuose teisės aktuose nustatytų sąlygų ir juose nustatytose teritorijose, nėra trikdanti ar tokį poveikį sukelianti veikla, valstybė narė nevykdo savo įsipareigojimų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį (C-241/08, 76 punktas).

— Taikoma ne tik tyčiniam veikimui, bet gali taip pat būti taikoma galimiems atsitiktiniams reiškiniams (kaip antai gaisrams, potvyniams ir pan.), jei tie reiškiniai yra nuspėjami, – pavyzdžiui, jei paprastai jie įvyksta kas kelerius metus (33). Kalbant apie nelaimes, yra nustatytas tik įpareigojimas imtis (susijusių) atsargumo priemonių siekiant sumažinti šių nelaimių riziką, jei šios nelaimės gali kelti grėsmę direktyvos tikslui. — Taikoma ne tik žmogaus vykdomai veiklai. Bylos C-6/04 sprendimo 34 punkte Teismas laikosi nuomonės, kad siekiant įgyvendinti Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį, gali reikėti imtis priemonių, kad būtų užkirstas kelias išoriniam žmogaus sąlygojam kenkimui ir trikdymui, bei priemonių, kurios neleistų natūralaus vystymosi, galinčio bloginti saugomų rūšių būklę ir natūralias buveines, esančias SST. Pavyzdžiui, kai poveikį lemia natūrali kaita ar klimato pokyčiai, reikėtų imtis šiam procesui sustabdyti skirtų priemonių, jei laikoma, kad jis daro neigiamą poveikį rūšims ir buveinių tipams, kurių apsaugai teritorija įsteigta. Taigi natūraliai kintančias aplinkybes ir su klimato kaita susijusius pokyčius (pvz., jūros lygio kilimą, rūšių išnykimą arba naujų rūšių atsiradimą) reikėtų vertinti kiekvienu konkrečiu atveju atskirai (34).

Teisės aktų leidėjas numatė tam tikrus valstybių narių atsakomybės apribojimus.

— Su teritorijomis susijęs apribojimas: priemonės skirtos tik rūšims ir buveinėms, esančioms SST. Kita vertus, jei išorės reiškiniai gali daryti poveikį SST esančioms rūšims ir buveinėms, gali reikėti priemones įgyvendinti už SST ribų. Pavyzdžiui, į šlapžemę išsiliejus nuodingajai medžiagai, 6 straipsnio 2 dalies taikymas reikštų, kad turėjo būti imtasi visų prevencinių priemonių siekiant išvengti medžiagų išsiliejimo, net jei tai įvyksta toli nuo šlapžemės esančioje vietoje. Iš tiesų šioje straipsnio dalyje konkrečiai nenurodoma, kad priemonių turi būti imamasi SST, tačiau nurodyta, kad, taikant tas priemones, turėtų būti išvengta būklės blogėjimo specialioje saugomoje teritorijoje. Tas pats pasakytina apie SAT.

— Su atitinkamomis buveinėmis ir rūšimis susijęs apribojimas: atitinkamos priemonės yra susijusios tik su buveinėmis ir rūšimis, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos. Visų pirma buveinės ir rūšys, kurioms yra skirtos įgyvendintinos priemonės, – tai „Natura 2000“ SDF nurodytos buveinės ir rūšys (žr. 2.2 ir 4.6.3 skirsnius). Taigi tikslas yra ne imtis bendrųjų apsaugos priemonių, o imtis priemonių, skirtų rūšims ir buveinėms, dėl kurių ta teritorija buvo atrinkta (t. y. rūšims ir buveinėms, kurių buvimas, kaip nurodyta SDF, yra reikšmingas ir kurios yra įvardytos teritorijos įsteigimo akte). Taigi trikdymo ir (arba) blogėjimo mastas bus nustatomas remiantis valstybių narių perduota informacija, kuri naudojama tinklo „Natura 2000“ vientisumui užtikrinti dėl atitinkamų rūšių ir buveinių.

Valstybių narių reikalaujama imtis prevencinių priemonių siekiant išvengti su nuspėjamu reiškiniu, veikla ar procesu susijusio būklės blogėjimo ir trikdymo. Šios priemonės taikomos visoms rūšims ir buveinėms, kurių apsaugai teritorijos įsteigtos, ir prireikus jos turėtų būti įgyvendinamos už tų teritorijų ribų.

3.3. KĄ REIŠKIA FRAZĖ „VALSTYBĖS NARĖS IMASI REIKIAMŲ PRIEMONIŲ, SIEKDAMOS <…> IŠVENGTI“?

6 straipsnio 2 dalyje nustatytas šis reikalavimas: valstybės narės imasi reikiamų priemonių, siekdamos <…> išvengti <…>. Kelete Teismo sprendimų paaiškinta, kokia teisinės apsaugos tvarka turėtų būti nustatyta Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies nuostatų įgyvendinimo tikslais. Šiuose sprendimuose ypač pabrėžiamas reikalavimas, kad teisinė tvarka būtų konkreti, nuosekli ir išsami, taip pat kad pagal ją būtų įmanoma užtikrinti atitinkamų teritorijų darnų valdymą ir veiksmingą apsaugą (C-293/07, 26–29 punktai) (35).

Teismas taip pat nustatė, jog būta pažeidimų, kai nustatyta tvarka buvo pernelyg bendro pobūdžio ir ne konkrečiai skirta tai SAT ar joje gyvenančioms rūšims (C-166/04, 15 punktas), kai nuostatos galėjo būti taikomos tik pradėjus nagrinėjamą veiklą, t. y. jau atsiradus galimiems pažeidimams (C-418/04, 208 punktas), arba kai specialioms saugomoms teritorijoms buvo taikoma nevienoda teisinė tvarka, kuria SAT nesuteikta pakankamai apsaugos (C-293/07, 26 punktas).

Tam tikrais atvejais tam, kad būtų užtikrintas 6 straipsnio 2 dalies reikalavimų vykdymas, valstybei narei gali nepakakti vien iškelti baudžiamąją bylą arba skirti nuobaudas šaliai, atsakingai už buveinių būklės blogėjimą ar rūšių trikdymą (C-504/14, 55 ir 56 punktai).

Teismo teigimu, Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje esanti sąvoka „reikiamos priemonės“ reiškia, kad taikydamos šią nuostatą valstybės narės turi plačią diskreciją. Vis dėlto reikėtų priminti, kad veikla atitinka Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies nuostatas tik jeigu garantuojama, jog minėta veikla nesukelia jokio trikdymo, galinčio daryti reikšmingą poveikį minėtos direktyvos tikslams, ypač apsaugos tikslui (sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-404/09, 126 punktas ir jame nurodyta teismų praktika). Teismas taip pat teigė, kad jei būtų įrodyta, kad pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį ex-post peržiūra yra reikiama priemonė, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, atliekant šią peržiūrą reikia išsamiai apibrėžti, kokia pablogėjimo ar trikdymo, galinčio pagal šią nuostatą turėti reikšmingą poveikį, rizika kyla dėl atitinkamo plano ar projekto vykdymo, ir ji turi būti atlikta pagal šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies reikalavimus (C-399/14, 40, 41 ir 54 punktai).

Pagal 6 straipsnio 2 dalį teisinė tvarka turi būti konkreti, nuosekli ir išsami, taip pat pagal ją turi būti įmanoma užtikrinti veiksmingą atitinkamų teritorijų apsaugą. Valstybės narės turi teisę savo nuožiūra imtis reikiamų priemonių 6 straipsnio 2 dalies nuostatoms įgyvendinti, tačiau su sąlyga, kad bus užtikrinta, jog bus išvengta būklės blogėjimo ir trikdymo. Jei siekiant užtikrinti 6 straipsnio 2 dalies nuostatų laikymąsi būtina peržiūrėti planą ar projektą, peržiūra turi būti atlikta laikantis 6 straipsnio 3 dalies reikalavimų.

3.4. AR BUVEINIŲ BŪKLĖS BLOGĖJIMO APLINKYBĖMIS IR RŪŠIŲ TRIKDYMO APLINKYBĖMIS SKIRIASI NUOSTATŲ ĮGYVENDINIMO REIKALAVIMAI?

Kalbant apie rūšių trikdymą, 6 straipsnio 2 dalyje konkrečiai nurodyta, kad siekiant jo išvengti turi būti imamasi reikiamų priemonių, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu .

Atitinkamas trikdymas turi būti susijęs su rūšių apsaugos būkle (arba daryti jai poveikį) direktyvos tikslų įgyvendinimo požiūriu. Taigi nuspręsdama, ar trikdymas yra reikšmingas, valstybė narė turi atsižvelgti į šiuos tikslus.

Tačiau kalbant apie buveinių būklės blogėjimą (tai susiję ir su natūraliomis buveinėmis, ir su rūšių buveinėmis), 6 straipsnio 2 dalies tekste aiškiai nenurodyta, kaip šios nuostatos taikomos siekiant direktyvos tikslų. Šioje dalyje tik teigiama, kad būtina vengti buveinių būklės blogėjimo.

Gali atrodyti, jog sunku būklės blogėjimą įvertinti absoliučiais terminais, nesant nurodytų išmatuojamų ribų. Tačiau būklės blogėjimą susiejant su teritorijų lygmens apsaugos tikslais, kuriais prisidedama prie direktyvos tikslų siekimo, gali atsirasti galimybių suprasti būklės blogėjimo ribas (žr. 3.5.1 skirsnį).

Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti laikomos nuoseklia visuma ir jų paskirtis – užtikrinti vienodą buveinių tipų ir rūšių buveinių apsaugos lygį (C-258/11, 32 punktas, C-521/12, 19 punktas, sujungtos bylos C-387 ir C-388). Taigi prireikus vertinant būklės blogėjimą reikėtų remtis kriterijais ir metodais, panašiais į tuos, kuriais remiamasi taikant 6 straipsnio 3 dalį (taip pat žr. C-399/14, 54 punktą).

Teritorijoje esančio buveinių tipo ar rūšies buveinės apsaugos būklė gali būti vertinama remiantis tos teritorijos apsaugos būkle, nurodyta „Natura 2000“ SDF, jei ši forma yra atnaujinta.

Vertinant konkrečios teritorijos apsaugos būklę reikėtų atsižvelgti į atitinkamų buveinių ir rūšių dinamišką pobūdį.

Būtina vengti rūšies trikdymo, jei jis gali būti reikšmingas siekiant šios direktyvos tikslų. Kita vertus, neapsiribojama vien sąlyga, kad natūralios buveinės ar rūšies buveinės būklės blogėjimas turi būti reikšmingas siekiant direktyvos tikslų, – jo turi būti apskritai išvengiama. Būklės blogėjimas ir trikdymas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus ir teritorijoje esančių rūšių ir buveinių tipų apsaugos būklę bei remiantis tais pačiais kriterijais, kurie taikomi įgyvendinant 6 straipsnio 3 dalyje nustatytą procedūrą. Šios sąvokos turėtų būti aiškinamos laikantis dinamiško požiūrio ir atsižvelgiant į teritorijoje esančios buveinės ar rūšies apsaugos būklės pokyčius.

3.5. BUVEINIŲ BŪKLĖS BLOGĖJIMO IR RŪŠIŲ TRIKDYMO RODIKLIAI

Pasiūliusios teritorijas pripažinti Bendrijos svarbos teritorijomis, valstybės narės privalo iš karto imtis tinkamų apsaugos priemonių, kad išlaikytų „Natura 2000“ teritorijų ekologines ypatybes .

Sprendime Bund (C-244/05, 45 punktas) Teismas patvirtino: <…> reikia prisiminti, kad pagal direktyvos III priedo 1 etapą kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų identifikuotos teritorijos ekologiniai požymiai atspindi ten nurodytus vertinimo kriterijus, t. y. buveinių tipo reprezentatyvumo laipsnį, jų plotą, struktūrą ir funkcijas, rūšies populiacijos dydį ir tankumą teritorijoje, buveinės savybes, kurios yra svarbios nagrinėjamai rūšiai, teritorijoje esančios populiacijos izoliacijos laipsnį ir teritorijos vertingumą atitinkamo buveinės tipo ir rūšies apsaugos atžvilgiu.

Iš šio teksto matyti, kad negalima leisti, kad teritorijos ekologinių ypatybių būklė pablogėtų ir būtų prastesnė, nei buvo įsteigiant tą teritoriją. Jei būklė pagerėja, ši geresnė būklė turėtų būti laikoma atskaitos tašku. Paprastai trikdymo mastas arba būklės blogėjimas konkrečioje teritorijoje vertinamas kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, naudojant rodiklius (žr. toliau), susijusius su teritorijų vertės pokyčių svarba (36).

3.5.1. Buveinių tipų ir rūšių buveinių būklės blogėjimas

Būklės blogėjimas – tai bet koks buveinę paveikiantis būklės blogėjimas. Valstybė narė privalo atsižvelgti į visokeriopą poveikį aplinkai (teritorijai, vandeniui, orui, dirvožemiui), kurioje yra buveinių. Jei dėl šio poveikio buveinės apsaugos parametrai pablogėja, galima laikyti, kad jos būklė pablogėjo.

Svarbu prisiminti, kad reikalavimas išvengti būklės blogėjimo taikomas ne tik į Buveinių direktyvos I priedo sąrašą įtrauktiems buveinių tipams , kurių apsaugai teritorija įsteigta, bet ir į Buveinių direktyvos II priedo sąrašą bei Paukščių direktyvos I priedo sąrašą įtrauktų rūšių , taip pat migruojančių paukščių rūšių, kurioms taikoma Paukščių direktyvos 4 straipsnio 2 dalis, buveinėms , kurių apsaugai teritorija įsteigta.

Vertinant būklės blogėjimo mastą gali būti remiamasi teritorijos apsaugos tikslais ir ekologinėmis ypatybėmis, dėl kurių ji atrinkta kaip BST (pagal direktyvos III priede nurodytus atrankos kriterijus) arba SAT.

Šios buveinių tipų ekologinės ypatybės į SDF įrašytos remiantis šiais parametrais (37):

— natūralių buveinių tipo reprezentatyvumo laipsnis teritorijoje – pagal jį vertinama, kiek konkretus buveinių tipas atitinka tam tipui būdingas ypatybes. Šiuo tikslu gali būti remiamasi buveinių, įtrauktų į I priedo sąrašą, aiškinamuoju vadovu (38), kadangi šiame vadove pateikiamos kiekvieno buveinių tipo apibrėžtys, taip pat kiekvienam tipui būdingos rūšys ir kiti susiję aspektai. Jei dėl kokio nors įvykio, veiklos ar proceso mažėja buveinių tipo reprezentatyvumas, turėtų būti laikoma, kad būklė blogėja.

— Buveinės užimamas teritorijos plotas , palyginti su visu atitinkamo buveinių tipo užimamu nacionalinės teritorijos plotu. Jei dėl kokio nors įvykio, veiklos ar proceso mažėja teritorijos dydis, užimamas buveinių tipo ar rūšies buveinės, kurių apsaugai įsteigta teritorija, turėtų būti laikoma, kad būklė blogėja.

— Atitinkamo natūralių buveinių tipo struktūros ir funkcijų išsaugojimo laipsnis ir atkūrimo galimybės.

Į panašius aspektus būtų galima atsižvelgti ir vertinant rūšių buveinių, pavyzdžiui, paukščių apsaugai svarbių šlapžemių, būklę. Jei pažeidžiamas bet kuris iš šių veiksnių, būtinų ilgalaikiam buveinių ir rūšių buveinių palaikymui, gali būti laikoma, kad būklė blogėja. Pavyzdžiui, būklės blogėjimą gali lemti ne tik buveinės fizinio dydžio mažėjimas, bet ir teritorijos, kaip rūšių veisimosi, maitinimosi, poilsio ar laikino poilsio vietos, kokybės prastėjimas.

Žinoma, ilgalaikiam palaikymui užtikrinti būtinas funkcijas lemia atitinkamos buveinės būklė. Valstybės narės privalo žinoti šiuos reikalavimus (atlikdamos tyrimus, rinkdamos duomenis ir pan.), kadangi 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jos turi imtis priemonių kurios atitinka teritorijoje esančių į I priedą įtrauktų natūralių buveinių tipų ir į II priedą įtrauktų rūšių ekologinius reikalavimus.

Teritorijoje esančios buveinės būklė blogėja, jei sumažėja buveinių tipo arba rūšies buveinės toje teritorijoje užimamas plotas arba jei, palyginti su pradine ar atkurta būkle, sumažėja tos buveinės ilgalaikiam palaikymui būtina specifinė struktūra ir funkcijos arba pablogėja su šia buveine susijusių rūšių būklė. Šis vertinimas atliekamas atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus ir jos indėlį užtikrinant tinklo vientisumą.

3.5.2. Rūšių trikdymas

Priešingai nei būklės blogėjimo atveju, trikdymas nedaro tiesioginio poveikio teritorijos fizinei būklei; jis susijęs su rūšimis ir gali trukti ribotą laiką (dėl triukšmo, šviesos šaltinio ir pan.). Taigi svarbūs parametrai yra trikdymo intensyvumas, trukmė ir pasikartojimo dažnumas.

Siekiant įvertinti, ar trikdymas yra reikšmingas siekiant direktyvos tikslų, galima remtis 1 straipsnio i punkte pateikta sąvokos „palanki rūšies apsaugos būklė“ apibrėžtimi ir atsižvelgti į šiuos veiksnius:

— atitinkamos rūšies populiacijos pokyčių duomenys rodo, kad ji pati pajėgi ilgą laiką išlikti kaip gyvybingas jos natūraliosios buveinės komponentas. Jei dėl kokio nors įvykio, veiklos ar proceso per ilgą laiką sumažėja teritorijoje esančios rūšies populiacija, gali būti laikoma, kad trikdymas yra reikšmingas.

— Rūšies natūralaus paplitimo arealas nemažėja ir nėra tikėtina, kad bus sumažintas ateityje. Jei dėl kokio nors įvykio, veiklos ar proceso sumažėja rūšies paplitimo arealas toje teritorijoje arba jei kyla jo sumažėjimo rizika, gali būti laikoma, kad trikdymas yra reikšmingas.

— Yra ir tikriausiai bus pakankamai didelė buveinė , kurioje jos populiacija galės išlikti ilgą laiką. Jei dėl kokio nors įvykio, veiklos ar proceso sumažėja esančios rūšies buveinės dydis, gali būti laikoma, kad trikdymas yra reikšmingas.

Šiuo požiūriu įvairus poveikis, kaip antai poveikis, patiriamas dėl triukšmo, vibracijos ir rūšies subpopuliacijų atskyrimo, gali būti reikšmingo tos rūšies trikdymo priežastis. Taigi jei valstybė narė nesiima reikiamų priemonių, kad šio poveikio būtų išvengta, ji nevykdo Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatytų įpareigojimų (C-404/09).

Nustatant trikdymo reikšmingumą būtų galima atsižvelgti į tokius veiksnius kaip trikdymo intensyvumas, dažnumas ir trukmė, – jis gali būti nevienodai reikšmingas atskirų rūšių požiūriu ir atsižvelgiant į skirtingą laiką ir skirtingas sąlygas (pvz., maisto ištekliai, arba kai šalia yra pakankamo dydžio netrikdomų teritorijų).

Rūšies trikdymą teritorijoje lemia įvairūs įvykiai, veikla ar procesai, dėl kurių per ilgą laiką sumažėja teritorijoje esančios rūšies populiacija, sumažėja jos paplitimo arealas arba kyla jo sumažėjimo rizika, arba sumažėja esama rūšies buveinė. Trikdymo masto vertinimas atliekamas atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus ir jos indėlį užtikrinant tinklo vientisumą.

4. 6 STRAIPSNIO 3 DALIS

Sąvokų „planas ar projektas“, „reikšmingo poveikio tikimybė“, „tinkamas vertinimas“, „teritorijos apsaugos tikslai“, „suminis poveikis“, „kompetentingos institucijos“, „visuomenės nuomonė“ ir „teritorijos vientisumas“ paaiškinimas

4.1. TEKSTAS

Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis 4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis neigiamai nepaveiks nagrinėjamos teritorijos vientisumui ir, jei reikia, išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.

4.2. TAIKYMO SRITIS

Kalbant apie tikslą ir turinį, 6 straipsnio 3 ir 4 dalių reikšmė turi būti vertinama kartu atsižvelgiant į šio straipsnio 1 dalies (arba, kalbant apie SAT, – atsižvelgiant į Paukščių direktyvos 3 ir 4 straipsnių 1 ir 2 dalių reikšmę) ir 2 dalies reikšmę. Visų pirma svarbu prisiminti, kad net jeigu nustatoma, kad tam tikra iniciatyva ar veikla neįeina į 6 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, jas įgyvendinant vis tiek reikės laikytis pirmiau minėtų nuostatų.

Pažymėtina, kad veikla, kuria prisidedama prie teritorijos apsaugos tikslų siekimo arba kuri dera su tais tikslais (pvz., tradiciniai ūkininkavimo metodai, kuriais padedama palaikyti konkrečių buveinių tipų ir rūšių būklę), gali būti laikoma įeinančia į 6 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį. 6 straipsnio 3 ir 4 dalių nuostatomis sukuriama tam tikra leidimo įgyvendinti planą ar projektą tvarka – nurodomos aplinkybės, kuriomis leidžiama arba neleidžiama įgyvendinti projektų, galinčių reikšmingai neigiamai paveikti „Natura 2000“ teritorijas. Taigi šių dalių nuostatomis užtikrinama, kad, atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus, būtų laikomasi visų ekonominių ir kitų neekologinių reikalavimų.

6 straipsnio 3 dalyje nustatomi planų ir projektų svarstymo procedūros etapai (39).

a) Pirmąją procedūros dalį sudaro etapas iki įvertinimo (patikrinimo etapas), kuris atliekamas siekiant nustatyti, ar, pirma, planas ar projektas yra tiesiogiai susijęs arba būtinas teritorijos tvarkymui, ir, antra, ar jis gali teritoriją reikšmingai paveikti. Ši procedūros dalis reglamentuojama 6 straipsnio 3 dalies pirmu sakiniu.

b) Antroji procedūros dalis, reglamentuojama 6 straipsnio 3 dalies antru sakiniu, yra susijusi su tinkamu vertinimu ir kompetentingų nacionalinių institucijų sprendimu.

Yra ir trečioji procedūros dalis, reglamentuojama 6 straipsnio 4 dalies nuostatomis, – ji taikoma tada, jei, nepaisant neigiamo įvertinimo, siūloma plano ar projekto neatmesti ir jį toliau svarstyti. Šiuo atveju 6 straipsnio 4 dalies nuostatomis leidžiama tam tikromis aplinkybėmis nukrypti nuo 6 straipsnio 3 dalies nuostatų.

Ar procedūra gali būti taikoma ir kokiu mastu gali būti taikoma priklauso nuo keleto veiksnių ir kiekvienam paskesniam etapui turi įtakos ankstesnis etapas. Taigi tam, kad 6 straipsnio 3 dalies nuostatos būtų taikomos teisingai, įgyvendinant etapus labai svarbu laikytis jų eilės tvarkos.

Kalbant apie geografinę taikymo sritį, 6 straipsnio 3 dalies nuostatos taikomos ne tik planas ir projektams, kurie įgyvendinami išimtinai tik saugomoje teritorijoje arba ją apima. Šios dalies nuostatos taip pat skirtos planams ir projektams, įgyvendinamiems ne teritorijoje, tačiau galintiems ją reikšmingai paveikti neatsižvelgiant į tai, kokiu atstumu nuo konkrečios teritorijos jie įgyvendinami (C-98/03, 51 punktas, ir C-418/04, 232 ir 233 punktai).

Be to, Teismas konstatavo, kad Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies nuostatomis netrukdoma įgyvendinti griežtesnių nacionalinių apsaugos priemonių, kuriomis būtų, pavyzdžiui, nustatytas besąlyginis draudimas vykdyti tam tikros rūšies veiklą, nereikalaujant atlikti kiekvieno projekto ar plano poveikio atitinkamos „Natura 2000“ teritorijos aplinkai vertinimo (C-2/10, 39–75 punktai).

6 straipsnio 3 dalyje nustatomi planų ir projektų, galinčių reikšmingai paveikti „Natura 2000“ teritoriją, svarstymo procedūros etapai. Jei tam tikra veikla neįeina į 6 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, ją įgyvendinant vis tiek turės būti laikomasi Buveinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalies (arba, jei teritorijos yra SAT, – Paukščių direktyvos 3 straipsnio bei 4 straipsnio 1 ir 2 dalių) ir 2 dalies nuostatų.

4.3. 6 STRAIPSNIO 2 IR 3 DALIŲ NUOSTATŲ RYŠYS

6 straipsnio 2 ir 3 dalių tikslas – išvengti bet kokio neigiamo poveikio teritorijai. 6 straipsnio 2 dalimi siekiama išvengti blogėjimo arba reikšmingo trikdymo. 6 straipsnio 3 dalies tikslas – užkirsti kelią leidimo vykdyti planus ar projektus, kurie galėtų neigiamai paveikti nagrinėjamos teritorijos vientisumą, suteikimui. Taigi iš esmės šių dalių tikslai panašūs. Tačiau reikėtų prisiminti, kad 6 straipsnio 2 dalies nuostatos teritorijai taikomos visą laiką, o 3 dalies nuostatos – tik tada, jei siūloma įgyvendinti planą ar projektą, kuris gali reikšmingai paveikti teritoriją. Kadangi abiejų straipsnio dalių bendras tikslas tas pats, logiška daryti išvadą, jog bet kuris planas ar projektas, kuriam pritarta laikantis 6 straipsnio 3 dalies nuostatų, taip pat derės su šio straipsnio 2 dalies nuostatomis, išskyrus jei vėliau paaiškėja, kad įgyvendinant tą planą ar projektą gali pablogėti buveinės būklė arba gali būti trikdomos rūšys, kurių apsaugai teritorija įsteigta.

Šią išvadą patvirtino Teismas (C-127/02, 35–37 punktai): aplinkybė, kad planas ar projektas buvo patvirtintas taikant Direktyvos dėl buveinių 6 straipsnio 3 dalyje numatytą procedūrą, lemia tai, kad pagal šį planą ar projektą saugomoje teritorijoje pradedamos veikos atžvilgiu to paties straipsnio 2 dalyje įtvirtintos bendros apsaugos normos taikymas tuo pat metu yra nereikalingas. Plano ar projekto patvirtinimas pagal Direktyvos dėl buveinių 6 straipsnio 3 dalį reiškia, kad jis nedarys neigiamo poveikio nagrinėjamos teritorijos vientisumui, ir todėl nesukels pablogėjimų ar didelių trikdymų minėto straipsnio 2 dalies prasme.

Vis dėlto negalima paneigti, kad vėliau toks planas ar projektas, net ir nesant kompetentingų nacionalinių institucijų klaidų, gali sukelti tokius pablogėjimus ar trikdymus. Todėl Direktyvos dėl buveinių 6 straipsnio 2 dalies taikymas leidžia užtikrinti pagrindinį tikslą, tai yra aplinkos kokybės išsaugojimą, apsaugą ir gerinimą, įskaitant natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugą, įtvirtintą šios Direktyvos pirmojoje konstatuojamojoje dalyje.

Kita vertus, jei leidimas įgyvendinti planą ar projektą suteiktas nesilaikant 6 straipsnio 3 dalies nuostatų ir jei nustatoma, kad atitinkamoje teritorijoje pablogėjo buveinės būklė arba yra trikdomos rūšys, kurių apsaugai buvo įsteigta atitinkama teritorija, būtų laikoma, kad yra pažeistos ir šio straipsnio 2 dalies nuostatos (C-304/05, C-388/05, C-404/09 ir C-141/14).

Tas pats pasakytina apie visus projektus ir veiklą, dėl kurių leidimas suteiktas iki teritorijas įtraukiant į BST sąrašą arba iki jose įsteigiant SAT ir kuriems netaikomas įpareigojimas atlikti poveikio buveinių tipams bei rūšims vertinimą pagal 6 straipsnio 3 dalį, tačiau juos įgyvendinant būtų padarytas neigiamas poveikis tų teritorijų vientisumui. Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalys turi būti laikomos darnia visuma ir jų paskirtis – užtikrinti vienodą natūralių buveinių ir rūšių buveinių apsaugos lygį (C-258/11, C-521/12, C-399/14, sujungtos bylos C-387/15 ir C-388/15).

Taigi jei taikant 6 straipsnio 2 dalį taip pat galioja įpareigojimas vėlesniu etapu peržiūrėti plano ar projekto poveikį atitinkamai teritorijai, ši peržiūra turi būti atliekama laikantis 6 straipsnio 3 dalyje nustatytų reikalavimų (C-399/14, 54 punktas).

6 straipsnio 3 dalis netaikoma veiksmui, kuriam įgyvendinti turėjo būti suteiktas leidimas, tačiau tas veiksmas buvo įgyvendinamas negavus leidimo, t. y. neteisėtai. Vis dėlto tokie veiksmai gali lemti 6 straipsnio 2 dalies nuostatų pažeidimą, o valstybė narė, imdamasi veiksmų, privalo laikytis šios dalies nuostatų (C-504/14).

4.4. KĄ REIŠKIA FRAZĖ „PLANAS AR PROJEKTAS, TIESIOGIAI NESUSIJĘS ARBA NEBŪTINAS TERITORIJOS TVARKYMUI“?

Kadangi Buveinių direktyvoje nėra pateikta sąvokų „planas“ ir „projektas“ apibrėžčių, reikėtų deramai atsižvelgti į bendruosius nuostatų aiškinimo principus, visų pirma į principą, kad kiekviena ES teisės nuostata turėtų būti aiškinama remiantis jos formuluote ir tikslu bei taikymo aplinkybes.

Sąvokos „planas“ ir „projektas“ aiškinamos plačiai dėl dviejų priežasčių:

— pirma, direktyvoje sąvokų „planas“ ir „projektas“ taikymo sritis neapribojama, t. y. nenurodomos konkrečios planų ar projektų kategorijos. Pagrindiniu ribojančiu veiksniu laikoma tai, ar planas arba projektas gali reikšmingai paveikti teritoriją,

— antra, 6 straipsnio 2 dalies nuolatinio taikymo veiklai, kuri neįeina į šio straipsnio 3 ir 4 dalių taikymo sritį, pasekmė – tai, kad kuo siauriau yra apibrėžiamos sąvokos „planas“ ir „projektas“, tuo mažiau, tikėtina, esama priemonių, kuriomis visų pirma atsižvelgiama į apsaugos interesą, o ne į būklės blogėjimą ir apsaugos nebuvimą lemiantį interesą, taigi taip užtikrinamas teisingas 6 straipsnio 2 dalies nuostatų taikymas, t. y. išvengiama būklės blogėjimo ir trikdymo.

4.4.1. Projektas

Pagal analogiją, remiantis Direktyva 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (40) (toliau – PAV direktyva), sąvokos „projektas“ plati apibrėžtis atrodo tinkamesnė. Ši direktyva taikoma panašiomis aplinkybėmis ir ja nustatomos projektų, kurie gali turėti reikšmingą poveikį aplinkai, vertinimo taisyklės. PAV direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „projektas“ – tai:

— statybos darbai bei kitų objektų ar veiklos planų įgyvendinimas, kitokie įsikišimai į natūralią aplinką ir gamtovaizdį, įskaitant mineralinių išteklių gavybą.

Tai labai plati apibrėžtis (sprendimo Kraaijeveld, C-72/95, 30 ir 31 punktai), apimanti ne tik fizinius statybos darbus, bet ir kitokią intervenciją į natūralią aplinką, įskaitant reguliariai vykdomą veiklą, kurios tikslas – naudoti gamtos išteklius (41). Pavyzdžiui, ši sąvoka gali apimti reikšmingą žemės ūkio praktikos intensyvinimą, dėl kurio kyla rizika, jog gali būti pakenkta teritorijos, kaip pusiau natūralios buveinės, ypatybei arba ši ypatybė gali būti sunaikinta (42).

Teismas yra priėmęs keletą sprendimų dėl intervencijos rūšių, kurioms turi būti taikoma 6 straipsnio 3 dalis.

Sprendime Waddensea (C-127/02, 25–29 punktai) smulkiau išaiškinta, kad veikla, kuri atitinkamoje teritorijoje periodiškai vykdoma kelerius metus, tačiau kuriai leidimas išduodamas kiekvienais metais ribotam laikotarpiui (ir išduodant kiekvieną leidimą turi būti iš naujo įvertinama galimybė toliau vykdyti tą veiklą ir įvertinama pati teritorija, kurioje ta veikla gali būti vykdoma), kiekvieną kartą, vertinant paraišką, turėtų būti laikoma atskiru planu arba projektu, kaip tai suprantama pagal Buveinių direktyvą.

Be to, sprendimu Papenburg (C-226/08, 50–51 punktai) Teismas nustatė, kad: <…> nuolatinių upės žiočių laivakelio priežiūros darbų, kurie nėra susiję su teritorijos tvarkymu ar jam būtini <…> tiek, kiek jie sudaro projektą ir gali reikšmingai paveikti atitinkamą teritoriją, atžvilgiu reikia atlikti jų poveikio šiai teritorijai vertinimą pagal minėtas nuostatas [6 straipsnio 3 dalis].

Tačiau <…> jeigu dėl minėtų darbų reguliarumo, pobūdžio ir vykdymo sąlygų juos galima laikyti sudarančiais vieną operaciją, ypač dėl to, kad jais siekiama išlaikyti tam tikrą laivakelio gylį atliekant reguliarius ir tam būtinus vagos gilinimo darbus, šios priežiūros priemonės gali būti laikomi vienu ir tuo pačiu projektu Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies prasme.

Teismas taip pat nusprendė, kad galimybė tam tikrai veiklai apskritai netaikyti nuostatų yra nesuderinama su 6 straipsnio 3 dalies nuostatomis (C-256/98, C-6/04, C-241/08, C-418/04 ir C-538/09). Be to, Teismas nusprendė, kad nuo prievolės atlikti projektų vertinimą negali būti atleidžiama vien dėl to, kad jiems įgyvendinti nereikia gauti leidimo (C-98/03, 43–52 punktai).

Teismas taip pat nusprendė, kad projekto dydis nėra svarbus aspektas, kadangi dėl projekto dydžio negali būti atmetama tikimybė, jog projektas galėtų reikšmingai paveikti saugomą teritoriją (C-98/03, C-418/04, 244 punktas).

4.4.2. Planas

Taikant 6 straipsnio 3 dalį sąvoka „planas“ taip pat gali turėti labai plačią reikšmę. Jeigu pagal analogiją remsimės Direktyva 2001/42/EB dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo (43) (toliau – SPAV direktyva), jos 2 straipsnio a punkte sąvoka „planai ir programos“ apibrėžiama taip:

planai ir programos, įskaitant tuos, prie kurių finansavimo prisideda Europos bendrija, taip pat visi jų daliniai pakeitimai:

— kuriuos turi parengti ir (arba) priimti valdžios institucija nacionaliniu, regioniniu arba vietiniu lygiu arba kuriuos parengia valdžios institucija ir kuriuos vėliau priima Parlamentas arba Vyriausybė laikantis įstatymų leidimo procedūros, ir

— kurių reikia pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas.

Šiuo požiūriu Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į Direktyvos 2001/42 tikslą sukurti aukštą aplinkos apsaugos lygį nuostatos, kuriomis apribojama šios direktyvos taikymo sritis , ir, be kita ko, apibrėžiami aktai, kuriems ji skirta, turi būti aiškinamos plačiai (C-567/10, 24–43 punktai).

Buveinių direktyvoje žemės naudojimui ar teritorijų planavimui teikiama neabejotina reikšmė. Kalbant apie žemės naudojimą, kai kurie planai turi tiesioginį teisinį poveikį, kiti – netiesioginį. Pavyzdžiui, dažnai regioniniai arba didelės geografinės apimties teritorijų planai tiesiogiai netaikomi, tačiau jais yra grindžiami išsamesni planai arba jais remiantis išduodami plėtros leidimai, o jie turi tiesioginį teisinį poveikį. Turėtų būti laikoma, kad 6 straipsnio 3 dalis yra taikoma abiejų rūšių žemės naudojimo planams atsižvelgiant į tai, kiek jie gali reikšmingai paveikti „Natura 2000“ teritoriją.

Teismas šiai nuomonei pritarė (C-6/04, 52 punktas) teigdamas, kad nors žemės naudojimo planų ne visada pakanka plėtros leidimui gauti ir kad paprastai plėtros projektams būtina gauti planavimo leidimą, šie planai turi didelę įtaką priimant plėtros sprendimus. Taigi turi būti atliekamas tinkamas žemės naudojimo planų poveikio atitinkamai teritorijai vertinimas (taip pat žr. C-418/04).

Sektorių planai taip pat turėtų būti laikomi įeinančiais į 6 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, nes jie irgi gali reikšmingai paveikti „Natura 2000“ teritoriją. Kaip pavyzdžius būtų galima paminėti transporto tinklo planus, energetikos veiksmų planus, atliekų tvarkymo planus, vandentvarkos planus arba miškotvarkos planus (žr. C-441/17, 122–124).

Tačiau šiuos planus reikia skirti nuo planais vadinamų politikos pareiškimų, t. y. politikos dokumentų, iš kurių matyti ministerijos ar žemesnio lygio institucijos bendra politinė valia ar ketinimai. Vienas iš šio plano pavyzdžių galėtų būti valstybės narės visos teritorijos arba regiono darnaus vystymosi bendrasis planas. Taikant 6 straipsnio 3 dalį šie planai neturėtų būti laikomi planais, visų pirma jeigu šiais politikos pareiškimais grindžiamoms iniciatyvoms turi būti taikoma tarpinė priemonė – žemės naudojimo arba sektoriaus planas (C 179/06, 41 punktas) (44). Tačiau jei šios iniciatyvos turinys yra aiškiai ir tiesiogiai susijęs su tikėtinu reikšmingu poveikiu „Natura 2000“ teritorijai, 6 straipsnio 3 dalis turėtų būti taikoma.

Jei vienas ar daugiau konkrečių projektų į planą įtraukiami pateikiant bendrą informaciją, o ne išsamią projekto informaciją, ir jei atliekamas vertinimas plano lygmeniu, 6 straipsnio 3 dalies vertinimo reikalavimai konkretiems projektams turėtų būti be išimčių taikomi vėlesniu etapu, kai apie juos turima daugiau informacijos (45).

4.4.3. Tiesiogiai nesusijęs arba nebūtinas teritorijos tvarkymui…

Iš 6 straipsnio turinio ir tikslo matyti, jog terminas „tvarkymas“ turi būti suprantamas kaip teritorijos tvarkymas apsaugos tikslu, t. y. jis turi būti vartojamas ta prasme, kuria jis vartojamas 6 straipsnio 1 dalyje. Taigi jei kuri nors veikla yra tiesiogiai susijusi su apsaugos tikslais ir yra reikalinga jiems įgyvendinti, reikalavimas atlikti vertinimą tai veiklai netaikomas.

6 straipsnio 1 dalyje numatoma galimybė rengti tvarkymo planus – taip valstybėms narėms leidžiama lanksčiai spręsti, kokie bus šie planai. Planai gali būti specialiai kuriami konkrečioms teritorijoms arba integruoti į kitus plėtros planus. Taigi esama galimybės parengti tik apsaugos valdymo planą arba mišrų planą, kuriuo būtų siekiama su apsauga susijusių ir kitokių tikslų.

Žodžiais tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems <…> užtikrinama, kad gali reikėti atlikti su apsauga nesusijusios plano ar projekto dalies, kurios vienas iš tikslų yra apsaugos valdymas, tinkamą vertinimą.

Pavyzdžiui, miško kirtimas komerciniais tikslais gali būti įtrauktas į miško ploto, kuriame įsteigta speciali saugoma teritorija, apsaugos valdymo planą. Kadangi teritorijos apsaugos valdymui komercinis aspektas nereikalingas, gali reikėti apsvarstyti būtinybę atlikti to ploto tinkamą vertinimą.

Teismas šiai nuomonei pritarė (C-241/08, 55 punktas) atkreipdamas dėmesį į tai, kad vien „Natura 2000“ sutarčių atitiktis teritorijų apsaugos tikslams negali būti laikoma pakankama Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies atžvilgiu, kad šiose sutartyse numatyti darbai, projektai ir schemos būtų iš principo atleisti nuo galimo poveikio atitinkamai teritorijai įvertinimo.

Taip pat gali susiklostyti aplinkybės, kai planas ar projektas, tiesiogiai susijęs arba būtinas vienos teritorijos tvarkymui, gali pakenkti kitai.

Pavyzdžiui, siekiant pagerinti vienos teritorijos potvynių režimą, gali būti siūloma pastatyti užtvarą kitoje teritorijoje, kuri galėtų pastarąją reikšmingai neigiamai paveikti. Šiuo atveju reikėtų atlikti plano ar projekto poveikio teritorijai, kuriai daromas poveikis, vertinimą.

Be to, bylos C-441/17 sprendime (123 punkte) pateiktas plano (šis planas susijęs tik su kirstinos medienos kiekio didinimu „Natura 2000“ teritorijoje, joje vykdant aktyvios miškotvarkos operacijas), kuris tiesiogiai nesusijęs su apsauga, kadangi jame nenustatyta jokių apsaugos tikslų ar priemonių, ir kuris turėtų būti svarstomas pagal 6 straipsnio 3 dalį, pavyzdys.

Terminą „projektas“ reikėtų aiškinti plačiai, į jį įtraukiant ir statybos darbus, ir kitus intervencijos į natūralią aplinką veiksmus. Termino „planas“ reikšmė taip pat plati – jis apima žemės naudojimo ir sektorių planus arba programas. Iš esmės planams ir projektams, kurie atskirai arba kaip kitų planų ar projektų dalis yra tiesiogiai susiję su teritorijos apsaugos valdymu, 6 straipsnio 3 dalies nuostatos turėtų būti netaikomos, tačiau gali reikėti atlikti planų ir projektų dalių, nesusijusių su apsauga, vertinimą.

4.5. KAIP NUSTATYTI, AR PLANAS ARBA PROJEKTAS GALI TERITORIJĄ „REIKŠMINGAI PAVEIKTI INDIVIDUALIAI ARBA KARTU SU KITAIS PLANAIS ARBA PROJEKTAIS“?

Ši frazė apima tiek priežasties ir pasekmės ryšį, tiek suminio poveikio aspektą. Viena vertus, būtina išsiaiškinti, kokių rūšių poveikį apima ši frazė (reikšmingai paveikti) ir kokios priežastys galėtų lemti šį poveikį (galintiems <…> paveikti individualiai arba kartu su kitais <…>).

Sprendimas dėl to, ar plano arba projekto poveikis gali būti reikšmingas, turės praktinių ir teisinių pasekmių. Todėl siūlant planą ar projektą svarbu, pirma, apsvarstyti šį pagrindinį aspektą, ir, antra, pateikti pakankamai tvirtus argumentus, kad, atlikus mokslinį ir ekspertų nagrinėjimą, planas ar projektas nebūtų atmestas.

Planai ir projektai, kurie, kaip nuspręsta, neturėtų padaryti reikšmingo poveikio, gali būti toliau įgyvendinami ir 6 straipsnio 3 dalyje nurodyti paskesni veiksmai nebūtini. Tačiau valstybėms narėms reikės pagrįsti ir dokumentuoti patikrinimo išvadas.

4.5.1. Galintys <…> paveikti

6 straipsnio 3 dalyje nurodytų apsaugos priemonių taikymą lemia ne tikrumas dėl reikšmingo poveikio, bet šio poveikio tikimybė. Taigi laikantis atsargumo principo nebūtų tinkama vertinimo neatlikti remiantis tuo, kad nesama tikrumo dėl reikšmingo poveikio.

Šią išvadą patvirtino Teismas sprendime Waddenzee (C-127/02, 39–44 punktai): <…> 6 straipsnio 3 dalyje numatyto aplinkos apsaugos mechanizmo paleidimas nereiškia, jog vertinamas planas ar projektas iš tikrųjų turi reikšmingą poveikį nagrinėjamai teritorijai, tačiau yra tik tikimybė, kad toks poveikis susijęs su minėtu planu ar projektu <…> esant abejonių dėl didelio poveikio nebuvimo, reikia atlikti tokį vertinimą. <…> 6 straipsnio 3 dalies 1 sakinys reiškia, kad kiekvienam planui ar projektui, tiesiogiai nesusijusiam arba nebūtinam teritorijos tvarkymui, bet galinčiam ją paveikti, atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas, jeigu remiantis objektyviomis aplinkybėmis neatmetama tikimybė , kad jie individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais minėtai teritorijai turės didelį poveikį.

Taip pat verta prisiminti PAV direktyvą 2011/92/ES su pakeitimais, kadangi formuluotė „galintis reikšmingai paveikti“ yra beveik identiška pagrindinei PAV direktyvoje pateiktų nuostatų, kuriomis sukuriama valstybių narių prievolė atlikti vertinimą, formuluotei (46). Remtis PAV direktyva taip pat naudinga nustatant įvairius veiksnius, kurie galėtų padidinti reikšmingo poveikio tikimybę (47). Galima laikyti, kad bet kuriam pasiūlymui, kurį, kaip manoma, būtina įvertinti pagal PAV direktyvą remiantis, inter alia, tuo, kad jis gali reikšmingai paveikti „Natura 2000“ teritoriją, taip pat yra taikomas 6 straipsnio 3 dalyje nustatytas reikalavimas atlikti vertinimą (48).

Nustatant, ar esama reikšmingo poveikio tikimybės ir atitinkamai ar reikia atlikti tinkamą vertinimą, negali būti atsižvelgiama