TARYBOS POZICIJA (ES) Nr. 14/2010 PIRMOJO SVARSTYMO METU,

siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą dėl pacientų teisių į tarpvalstybines sveikatos priežiūros paslaugas įgyvendinimo

Tarybos priimta 2010 m. rugsėjo 13 d.

2010/C 275 E/01

EUROPOS PARLAMENTAS IR EUROPOS SĄJUNGOS TARYBA,

atsižvelgdami į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 114 ir 168 straipsnius,

atsižvelgdami į Europos Komisijos pasiūlymą,

atsižvelgdami į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę (1),

atsižvelgdami į Regionų komiteto nuomonę (2),

laikydamiesi įprastos teisėkūros procedūros (3),

kadangi:

Kaip valstybės narės pripažino 2006 m. birželio 1–2 d. Tarybos išvadose dėl Europos Sąjungos sveikatos sistemų bendrų vertybių ir principų (4) (toliau – Tarybos išvados), egzistuoja veiklos principai, kurie yra bendri visoms sveikatos sistemoms Sąjungoje. Tame pačiame pareiškime Taryba pripažino, kad labai skiriasi šių vertybių ir principų praktinis įgyvendinimas. Visų pirma, reikia atsižvelgiant į nacionalinį kontekstą priimti sprendimus dėl sveikatos priežiūros krepšelio, į kurį piliečiai turi teisę, ir dėl mechanizmų, naudojamų tokiai sveikatos priežiūrai finansuoti ir ją vykdyti, pavyzdžiui, dėl to, kiek, valdant sveikatos sistemas, reikia atsižvelgti į rinkos mechanizmus ir konkurencinį spaudimą.

Tam, kad pacientai galėtų pasirinkti remdamiesi turima informacija, kai siekia gauti tarpvalstybines sveikatos priežiūros paslaugas, gydymo valstybė narė turėtų užtikrinti, kad pacientai iš kitų valstybių narių, pateikę prašymą, gautų susijusią informaciją apie jos teritorijoje užtikrinamus saugos ir kokybės standartus, taip pat apie tai, kuriems sveikatos priežiūros paslaugų teikėjams tie standartai yra taikomi. Be to, sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai, pacientų prašymu, turėtų pateikti jiems informaciją apie konkrečius jų teikiamų sveikatos priežiūros paslaugų aspektus. Jei sveikatos priežiūros teikėjai gydymo valstybėje narėje gyvenantiems pacientams jau teikia atitinkamą informaciją apie tuos konkrečius aspektus, šia direktyva sveikatos priežiūros teikėjai neturėtų būti įpareigoti teikti išsamesnę informaciją pacientams iš kitų valstybių narių. Gydymo valstybei narei nedraudžiama taip pat reikalauti, kad informaciją apie konkrečius teikiamų sveikatos priežiūros paslaugų aspektus teiktų kiti subjektai, kurie nėra sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai, pavyzdžiui, draudimo paslaugų teikėjai ar valstybės institucijos, jei tai labiau atitinka jos sveikatos priežiūros sistemos organizavimą.

Pacientai neturėtų prarasti pagal Sąjungos reglamentus dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo užtikrinamų palankesnių teisių, jei atitinka nustatytas sąlygas. Todėl kiekvienam pacientui, kuris prašo išankstinio leidimo gauti jo būklę atitinkantį gydymą kitoje valstybėje narėje, toks leidimas turėtų visada būti suteiktas laikantis Sąjungos reglamentuose numatytų sąlygų, jeigu aptariamas gydymas yra paciento gyvenamosios vietos valstybės narės teisės aktuose numatyta paslaugai ir jeigu pacientui toks gydymas negali būti suteiktas per mediciniškai pagrįstą laikotarpį, atsižvelgus į paciento sveikatos būklę ir galimą būklės raidą. Vis dėlto jeigu pacientas aiškiai prašo suteikti gydymą pagal šios direktyvos nuostatas, kompensacija turėtų būti taikoma tik toms paslaugos, kurioms taikoma ši direktyva.

Tai neturėtų daryti poveikio valstybių narių teisėms nustatyti išankstinio leidimo kriterijus arba sąlygas, kai pacientai siekia draudimo valstybėje narėje gauti sveikatos priežiūros paslaugas. Kadangi su teisėmis į sveikatos priežiūros paslaugas susijusios sąlygos, kriterijai ir formalūs reikalavimai, pavyzdžiui, tam tikro gydymo ekonominio efektyvumo nustatymas, priklauso draudimo valstybės narės kompetencijai, tokios sąlygos, kriterijai ir formalūs reikalavimai negali būti taikomi gydymo valstybėje narėje, nes tai sudarytų kliūtį laisvam prekių, asmenų ir paslaugų judėjimui. Vis dėlto gydymo valstybė narė gali nustatyti sąlygas, kriterijus ir formalius reikalavimus, susijusius su tam tikromis klinikinėmis aplinkybėmis, pavyzdžiui, paciento saugumui kylančios rizikos įvertinimu atliekant konkrečią procedūrą konkrečiam pacientui. Be to, šios sąlygos, kriterijai ir formalūs reikalavimai gali apimti procedūrą, kuria užtikrinama, kad asmuo, norintis gauti sveikatos priežiūros paslaugas kitoje valstybėje narėje, suprastų, jog gautų sveikatos priežiūros paslaugų atžvilgiu bus taikomi gydymo valstybės narės, įskaitant tos valstybės narės nustatytus kokybės ir saugos bei kitus standartus, ir kad tam asmeniui būtų suteikta visa techninė, profesinė ir medicininė parama, reikalinga pasirinkti remiantis turima informacija sveikatos priežiūros paslaugų teikėją, jeigu ši procedūra nėra diskriminacinė ir nekliudo laisvam prekių, asmenų ir paslaugų judėjimui.

Valstybės narės gali toliau taikyti bendras sąlygas, atitikties reikalavimams kriterijus ir reglamentavimo bei administracinius formalumus dėl sveikatos priežiūros paslaugų gavimo ir sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo, pavyzdžiui, reikalavimą konsultuotis su bendrosios praktikos gydytoju prieš konsultuojantis su specialistu arba prieš teikiant stacionarinę sveikatos priežiūrą, taip pat ir pacientų, norinčių gauti sveikatos priežiūros paslaugas kitoje valstybėje narėje atžvilgiu, jeigu tokios sąlygos yra būtinos ir proporcingos siekiamo tikslo atžvilgiu, nėra nustatytos savo nuožiūra ar diskriminuojančios. Tai gali apimti sveikatos priežiūros specialisto arba sveikatos priežiūros administratoriaus, teikiančio draudimo valstybės narės įstatymais nustatytos socialinės apsaugos sistemos arba nacionalinės sveikatos priežiūros sistemos paslaugas, pavyzdžiui, bendrosios praktikos gydytojo arba pirminės sveikatos priežiūros gydytojo, pas kurį pacientas yra prisirašęs, vertinimą, jeigu to reikia atskiro paciento teisei gauti sveikatos priežiūros paslaugas nustatyti. Todėl tikslinga reikalauti, kad šios bendros sąlygos, kriterijai ir formalūs reikalavimai būtų taikomi objektyviai, skaidriai ir nediskriminuojant ir jie būtų žinomi iš anksto, pagrįsti visų pirma medicininėmis priežastimis ir nesudarytų papildomos naštos pacientams, norintiems gauti sveikatos priežiūros paslaugas kitoje valstybėje narėje, palyginti su pacientais, kuriems gydymo paslaugos teikiamos jų draudimo valstybėje narėje, o sprendimai būtų priimami kiek įmanoma greičiau.

Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, valstybės narės gali nustatyti reikalavimą gauti išankstinį leidimą tam, kad valstybinės sistemos lėšomis padengtų kitoje valstybėje narėje suteiktų stacionarinės sveikatos priežiūros paslaugų išlaidas. Teisingumo Teismas pripažino, kad šis reikalavimas yra būtinas ir pagrįstas, kadangi visus šiuos aspektus – ligoninių skaičių, jų geografinį pasiskirstymą, jų veiklos organizavimo pobūdį, joms tiekiamos įrangos ir netgi ligoninėse galimų teikti medicininių paslaugų pobūdį, turi būti įmanoma planuoti, tuo paprastai siekiant patenkinti įvairius poreikius. Teisingumo Teismas pripažino, kad tokiu planavimu siekiama užtikrinti, kad atitinkamoje valstybėje narėje būtų nuolat sudaryta pakankamai galimybių naudotis subalansuota aukštos kokybės stacionarinio gydymo paslaugų įvairove. Be to, planavimas padeda riboti išlaidas ir kiek įmanoma užkirsti kelią finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių švaistymui. Teisingumo Teismo nuomone, toks švaistymas būtų ypač žalingas, nes visuotinai pripažįstama, kad stacionarinės sveikatos priežiūros sektorius yra brangus ir jis turi patenkinti augančius poreikius, o sveikatos priežiūrai skiriami finansiniai ištekliai nėra neriboti, nesvarbu, koks finansavimo būdas yra taikomas.

Kadangi valstybės narės atsako už taisyklių, susijusių su sveikatos priežiūros paslaugų valdymu, joms keliamais reikalavimais, kokybės ir saugos standartais ir tų paslaugų organizavimu bei teikimu, nustatymą, ir kadangi planavimo poreikiai įvairiose valstybėse narėse skiriasi, valstybės narės turėtų pačios nuspręsti, ar reikia nustatyti išankstinio leidimo sistemą, ir jeigu to reikia, nustatyti savo sistemoje sveikatos priežiūros paslaugas, kurioms reikalingas išankstinis leidimas, remiantis šioje direktyvoje nustatytais kriterijais ir Teisingumo Teismo praktika. Su šiomis sveikatos priežiūros paslaugomis susijusi informacija turėtų būti viešai prieinama.

Valstybių narių nustatytos procedūros dėl tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų turėtų suteikti pacientams objektyvumo, nediskriminavimo ir skaidrumo garantijas, kurios užtikrintų, jog nacionalinės valdžios institucijos priims sprendimus laiku ir atsižvelgdamos į šiuos bendruosius principus bei individualias kiekvieno atvejo aplinkybes. Tai turėtų būti taikoma ir faktiniam kitoje valstybėje narėje suteiktų sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų kompensavimui po to, kai pacientui buvo suteiktos gydymo paslaugos.

Kai vaistiniais preparatais leista prekiauti valstybėje narėje ir receptą jiems valstybėje narėje individualiam, įvardytam pacientui išrašė reglamentuojamos sveikatos priežiūros profesijos atstovas, kaip apibrėžta Direktyvoje 2005/36/EB, iš esmės turėtų būti galima tokius receptus pripažinti medicinine prasme ir vaistinius preparatus išduoti ir (arba) parduoti kitoje valstybėje narėje, kurioje tais vaistiniais preparatais leista prekiauti. Reglamentavimo ir administracinių kliūčių tokiam pripažinimui pašalinimas neturėtų daryti poveikio poreikiui kiekvienu atskiru atveju gauti atitinkamą pacientą gydančio gydytojo ar vaistininko sutikimą, jeigu to reikia žmonių sveikatos apsaugai ir tai yra būtina ir proporcinga priemonė tam tikslui pasiekti. Kitose valstybėse narėse išduotų receptų pripažinimas neturėtų daryti poveikio profesinei arba etinei pareigai, įpareigojančiai vaistininkus atsisakyti išduoti ir (arba) parduoti vaistinius preparatus pagal receptą. Toks medicininis pripažinimas neturėtų daryti poveikio ir draudimo valstybės narės teisei priimti sprendimą dėl tokių vaistinių preparatų kompensavimo pagal draudimo valstybės narės socialinės apsaugos sistemą. Reikėtų papildomai pažymėti, kad vaistinių preparatų kompensavimui nedaro įtakos abipusio receptų pripažinimo principas, bet jam taikomos bendros tarpvalstybinių sveikatos paslaugų išlaidų kompensavimo taisyklės, išdėstytos šios direktyvos III skyriuje. Įgyvendinti pripažinimo principą turėtų padėti priemonių, reikalingų užtikrinti paciento saugą, išvengti netinkamo vaistinių preparatų vartojimo ar jų supainiojimo, priėmimas. Šios priemonės turėtų apimti neišsamaus į receptus įtrauktinų elementų sąrašo patvirtinimą. Valstybėms narėms neturėtų būti draudžiama savo receptams nustatyti papildomus elementus, jeigu tai nekliudo pripažinti kitų valstybių narių receptus, apimančius bendrą elementų sąrašą. Receptų pripažinimas taip pat turėtų būti taikomas ir medicinos prietaisų, kurie teisėtai tiekiami rinkai valstybėje narėje, kurioje prietaisas parduodamas, atžvilgiu.

Kadangi šios direktyvos tikslo, t. y. nustatyti taisykles, kuriomis sudaromos palankesnės sąlygos gauti saugias, aukštos kokybės ir veiksmingas tarpvalstybines sveikatos priežiūros paslaugas Europos Sąjungoje, valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi dėl jos masto ir poveikio to tikslo būtų geriau siekti Sąjungos lygiu, laikydamasi Europos Sąjungos sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti,

PRIĖMĖ ŠIĄ DIREKTYVĄ:

I SKYRIUS

BENDROSIOS NUOSTATOS

1 straipsnis

Dalykas ir taikymo sritis

1. Šia direktyva nustatomos taisyklės, skirtos sudaryti palankesnes sąlygas pasinaudoti saugiomis ir aukštos kokybės tarpvalstybinėmis sveikatos priežiūros paslaugomis, o valstybės narės skatinamos bendradarbiauti sveikatos priežiūros srityje, visiškai pripažįstant nacionalinę kompetenciją sveikatos priežiūros paslaugų organizavimo ir teikimo srityje.

2. Ši direktyva taikoma pacientams teikiamoms sveikatos priežiūros paslaugoms, neatsižvelgiant į tai, kaip šios paslaugos organizuojamos, teikiamos ir finansuojamos.

3. Ši direktyva netaikoma:

c)

4. Ši direktyva nedaro poveikio valstybių narių įstatymams ir kitiems teisės aktams dėl sveikatos priežiūros paslaugų organizavimo ir finansavimo su tarpvalstybinėmis sveikatos priežiūros paslaugomis nesusijusiose situacijose. Visų pirma, šia direktyva valstybės narės neįpareigojamos kompensuoti sveikatos priežiūros paslaugų, kurias suteikė jos teritorijoje įsisteigę sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai, jeigu tie paslaugų teikėjai nedalyvauja tos valstybės narės socialinės apsaugos sistemoje arba visuomenės sveikatos sistemoje, išlaidas.

2 straipsnis

Ryšys su kitomis Sąjungos nuostatomis

Ši direktyva taikoma nedarant poveikio:

1990 m. birželio 20 d. Tarybos direktyvai 90/385/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių aktyviuosius implantuojamus medicinos prietaisus, suderinimo (14) , 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvai 93/42/EEB dėl medicinos prietaisų (15) ir 1998 m. spalio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 98/79/EB dėl in vitro diagnostikos medicinos prietaisų (16) ;

c)

3 straipsnis

Terminų apibrėžtys

Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:

asmenys, įskaitant jų šeimos narius ir maitintojo netekusius asmenis, kuriems taikomas Reglamento (EB) Nr. 883/2004 2 straipsnis ir kurie yra apdrausti, kaip apibrėžta to reglamento 1 straipsnio c punkte; ir

c)

II SKYRIUS

VALSTYBIŲ NARIŲ ATSAKOMYBĖ TARPVALSTYBINIŲ SVEIKATOS PRIEŽIŪROS PASLAUGŲ SRITYJE

4 straipsnis

Gydymo valstybės narės atsakomybė

1. Tarpvalstybinės sveikatos priežiūros paslaugos teikiamos laikantis gydymo valstybės narės teisės aktų ir tos valstybės narės nustatytų kokybės bei saugos standartų ir gairių.

2. Gydymo valstybė narė užtikrina, kad:

c)

3. Pacientams iš kitų valstybių narių taikomas nediskriminavimo dėl pilietybės principas.

Tai nedaro poveikio gydymo valstybės narės teisei patvirtinti priemones, kai tai galima pateisinti privalomomis bendrojo intereso priežastimis, dėl galimybės gauti gydymą sudarymo, kuriomis siekiama įgyvendinti pagrindinę pareigą – užtikrinti pakankamą ir nuolatinio pobūdžio sveikatos priežiūros paslaugų prieinamumą jos teritorijoje. Tokiomis priemonėmis turi būti numatyta tik tai, kas būtina ir proporcinga, ir jos negali tapti savavališko diskriminavimo priemone.

4. Valstybės narės užtikrina, kad sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai jų teritorijoje pacientams iš kitų valstybių narių taikytų tokias pačias sveikatos priežiūros paslaugų kainas, kokias panašiu atveju moka vietiniai pacientai, arba kad jie nustatytų kainą, apskaičiuojamą taikant objektyvius ir nediskriminacinius kriterijus, jei vietiniams pacientams tokia kaina nėra nustatyta.

Ši dalis nedaro poveikio nacionalinės teisės aktams, pagal kuriuos sveikatos priežiūros paslaugų teikėjams leidžiama patiems nustatyti kainas, su sąlyga kad tuo nediskriminuojami pacientai iš kitų valstybių narių.

5. Ši direktyva nedaro poveikio valstybių narių įstatymams ir kitiems teisės aktams dėl kalbų vartojimo ir ja neįpareigojama pateikti informaciją kitomis kalbomis nei atitinkamos valstybės narės valstybinė kalba.

5 straipsnis

Draudimo valstybės narės atsakomybė

Draudimo valstybė narė užtikrina, kad:

c)

6 straipsnis

Tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų nacionaliniai kontaktiniai centrai

1. Kiekviena valstybės narė paskiria vieną arba kelis tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų nacionalinius kontaktinius centrus ir perduoda Komisijai jų pavadinimus bei kontaktinius duomenis.

2. Nacionaliniai kontaktiniai centrai bendradarbiauja tarpusavyje bei su Komisija. Nacionaliniai kontaktiniai centrai pacientams pateikus prašymą pateikia kitų valstybių narių nacionalinių kontaktinių centrų kontaktinius duomenis.

3. Gydymo valstybės narės nacionaliniai kontaktiniai centrai, vadovaudamiesi tos valstybės narės teisės aktais, teikia pacientams informaciją apie sveikatos priežiūros paslaugų teikėjus, įskaitant, pacientams paprašius, informaciją apie konkretaus sveikatos priežiūros paslaugų teikėjo teisę teikti paslaugas ar bet kokius jo praktikos apribojimus, 4 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytą informaciją bei informaciją apie pacientų teises, skundų teikimo tvarką ir teisių gynimo mechanizmus.

4. Draudimo valstybės narės nacionaliniai kontaktiniai centrai teikia pacientams 5 straipsnio b punkte nurodytą informaciją.

5. Šiame straipsnyje nurodyta informacija turi būti lengvai prieinama, įskaitant elektroninėmis priemonėmis.

III SKYRIUS

TARPVALSTYBINIŲ SVEIKATOS PRIEŽIŪROS IŠLAIDŲ KOMPENSAVIMAS

7 straipsnis

Bendrieji išlaidų kompensavimo principai

1. Atsižvelgiant į 8 ir 9 straipsnių nuostatas, draudimo valstybė narė užtikrina, kad būtų kompensuotos apdraustojo tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidos, jeigu aptariamos sveikatos priežiūros paslaugos priskiriamos paslaugoms, į kurias apdraustasis turi teisę draudimo valstybėje narėje.

2. Nukrypstant nuo 1 dalies:

jei valstybė narė yra nurodyta Reglamento (EB) Nr. 883/2004 IV priede pateiktame sąraše ir laikydamasi to reglamento yra pripažinusi pensininkų ir jų šeimos narių, kurie gyvena kitoje valstybėje narėje, teisę gauti laikinojo nedarbingumo išmokas, ji teikia jiems sveikatos priežiūros paslaugas pagal šią direktyvą savo sąskaita, kai jie yra jos teritorijoje, laikydamasi savo teisės aktų, tarsi atitinkami asmenys gyventų tame priede pateiktame sąraše nurodytoje valstybėje narėje;

3. Draudimo valstybė narė turi nuspręsti, kokiu lygiu – vietos, regioniniu ar nacionaliniu – turi būti padengiamos sveikatos priežiūros paslaugų, į kurias asmuo turi teisę, išlaidos ir dėl tų išlaidų padengimo lygio, neatsižvelgiant į tai, kur suteiktos sveikatos priežiūros paslaugos.

4. Draudimo valstybė narė kompensuoja tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidas iki tokio lygio, iki kurio tokias išlaidas padengtų draudimo valstybė narė, jei tos sveikatos priežiūros paslaugos būtų suteiktos jos teritorijoje, neviršydama faktiškai gautų sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų.

5. Valstybės narės, laikydamosi Sutarties, gali priimti nuostatas siekiant užtikrinti, kad teikiant tarpvalstybines sveikatos priežiūros paslaugas pacientai galėtų naudotis tomis pačiomis teisėmis, kuriomis jie naudotųsi, jei sveikatos priežiūros paslaugos panašiu atveju jiems būtų teikiamos draudimo valstybėje narėje.

6. 4 dalies įgyvendinimo tikslais valstybės narės turi turėti tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų, kurias draudimo valstybė narė turi kompensuoti apdraustam asmeniui, apskaičiavimo metodą. Šis metodas turi būti grindžiamas objektyviais, nediskriminaciniais ir iš anksto žinomais kriterijais. Šis metodas taip pat taikomas atitinkamu administraciniu lygiu tais atvejais, kai draudimo valstybėje narėje sveikatos priežiūros sistema yra decentralizuota.

7. Draudimo valstybė narė apdraustam asmeniui, norinčiam, kad būtų kompensuotos tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų, įskaitant telemedicinos būdu gautas sveikatos priežiūros paslaugas, išlaidos, gali taikyti tokias pačias sąlygas, atitikties reikalavimams kriterijus ir reglamentavimo bei administracinius formalumus, nustatytus vietos, regioniniu ar nacionaliniu lygiu, kokie būtų taikomi tas sveikatos priežiūros paslaugas suteikus jos teritorijoje. Tai gali apimti sveikatos priežiūros specialisto arba sveikatos priežiūros administratoriaus, teikiančio draudimo valstybės narės įstatymais nustatytos socialinės apsaugos sistemos arba nacionalinės sveikatos priežiūros sistemos paslaugas, pavyzdžiui, bendrosios praktikos gydytojo arba pirminės sveikatos priežiūros gydytojo, pas kurį pacientas yra prisirašęs, vertinimą, jeigu tai yra būtina nustatant atskiro paciento teisę gauti sveikatos priežiūros paslaugas. Tačiau pagal šią dalį nustatytos sąlygos, atitikties reikalavimams kriterijai ir reglamentavimo bei administraciniai formalumai negali būti diskriminaciniai arba sudaryti nepagrįstą kliūtį laisvam prekių, asmenų ir paslaugų judėjimui.

8. Draudimo valstybė narė nenustato reikalavimo gauti išankstinį leidimą tam, kad būtų kompensuotos tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidos, išskyrus 8 straipsnyje numatytus atvejus.

9. Draudimo valstybė narė gali pagal šį straipsnį apriboti taisyklių dėl tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų kompensavimo taikymą:

10. Sprendimas apriboti šio straipsnio taikymą pagal 9 dalies a ir b punktus priimamas numatant tik tai, kas būtina bei proporcinga ir negali tapti savavališko diskriminavimo arba nepagrįsto kliūčių laisvam prekių, asmenų ir paslaugų judėjimui sudarymo priemone. Valstybės narės praneša Komisijai apie sprendimus riboti kompensavimą dėl 9 dalies a punkte nurodytų priežasčių.

8 straipsnis

Sveikatos priežiūros paslaugos, kurioms gali būti taikomas išankstinio leidimo reikalavimas

1. Draudimo valstybė narė tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų kompensavimui gali nustatyti reikalavimą gauti išankstinį leidimą, laikydamasi šio ir 9 straipsnių.

2. Sveikatos priežiūros paslaugos, kurioms gali būti taikomas išankstinio leidimo reikalavimas, yra tik tos, kurios:

c)

3. Išankstinio leidimo sistema, įskaitant atsisakymo suteikti pacientams išankstinį leidimą kriterijus, taikoma tik tiek, kiek tai yra būtina ir proporcinga, ir ji negali tapti savavališko diskriminavimo priemone.

4. Pacientui pateikus prašymą dėl išankstinio leidimo, draudimo valstybė narė patikrina, ar įvykdytos Reglamente (EB) Nr. 883/2004 nustatytos sąlygos. Jei tos sąlygos įvykdytos, išankstinis leidimas suteikiamas vadovaujantis tuo reglamentu, nebent pacientas prašo kitaip.

5. Draudimo valstybė narė gali atsisakyti suteikti išankstinį leidimą dėl toliau išvardytų priežasčių, tačiau neapsiribodama vien jomis:

jei tos sveikatos priežiūros paslaugos gali būti suteiktos jos teritorijoje per mediciniškai pagrįstą laikotarpį atsižvelgiant į atitinkamo asmens esamą sveikatos būklę ir galimą ligos raidą;

c)

6. Draudimo valstybė narė viešai skelbia informaciją apie tai, kurioms sveikatos priežiūros paslaugoms šios direktyvos taikymo tikslais taikomas išankstinio leidimo reikalavimas, ir visą reikalingą informaciją apie išankstinio leidimo sistemą.

9 straipsnis

Su tarpvalstybinėmis sveikatos priežiūros paslaugomis susijusios administracinės procedūros

1. Draudimo valstybė narė užtikrina, kad administracinės procedūros dėl naudojimosi tarpvalstybinėmis sveikatos priežiūros paslaugomis ir su kitoje valstybėje narėje patirtų sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų kompensavimu, būtų grindžiamos objektyviais, nediskriminaciniais kriterijais, kurie iš anksto viešai skelbiami ir kurie yra būtini bei proporcingi siekiamo tikslo atžvilgiu.

2. Bet kuri 1 dalyje nurodyta procedūra turi būti lengvai prieinama ir pajėgi užtikrinti, kad prašymai būtų tvarkomi objektyviai ir nešališkai, laikantis pagrįstų terminų, kuriuos nustato bei iš anksto skelbia kiekviena valstybė narė. Nagrinėjant tokius prašymus atsižvelgiama į skubą ir individualias aplinkybes.

3. Valstybės narės užtikrina, kad administraciniai sprendimai dėl naudojimosi tarpvalstybinėmis sveikatos priežiūros paslaugomis ir dėl kitoje valstybėje narėje patirtų sveikatos priežiūros paslaugų išlaidų kompensavimo galėtų būti peržiūrimi administracine tvarka ir kad juos būtų galima apskųsti teisme, įskaitant laikinųjų apsaugos priemonių taikymą.

IV SKYRIUS

BENDRADARBIAVIMAS SVEIKATOS PRIEŽIŪROS PASLAUGŲ SRITYJE

10 straipsnis

Tarpusavio pagalba ir bendradarbiavimas

1. Valstybės narės teikia viena kitai tarpusavio pagalbą, kuri būtina įgyvendinti šią direktyvą, įskaitant keitimąsi informacija apie kokybės ir saugos standartus bei gaires, nuostatas dėl priežiūros, kad būtų sudarytos palankesnės sąlygos įgyvendinti 7 straipsnio 9 dalį, bei įskaitant tarpusavio pagalbą aiškinant sąskaitų faktūrų turinį.

2. Valstybės narės sudaro palankias sąlygas regionų ir vietos lygiu vykdomam bendradarbiavimui tarpvalstybinių sveikatos priežiūros paslaugų teikimo srityje.

11 straipsnis

Kitoje valstybėje narėje išrašytų receptų pripažinimas

1. Jeigu vaistiniu preparatu leista prekiauti valstybių narių teritorijoje, valstybės narės užtikrina, kad tas vaistinis preparatas pagal kitoje valstybėje narėje konkrečiam pacientui išrašytus receptus būtų išduodamas ir (arba) parduodamas jų teritorijoje laikantis galiojančių jų nacionalinės teisės aktų ir kad būtų draudžiami bet kokie atskirų receptų pripažinimo apribojimai, išskyrus atvejus, kai tokie apribojimai yra:

Receptų pripažinimas nedaro poveikio vaistinių preparatų išdavimą ir (arba) pardavimą pagal receptus reglamentuojančioms nacionalinėms taisyklėms, jei tos taisyklės atitinka Sąjungos teisę, ir nedaro poveikio taisyklėms, reglamentuojančioms vaistinių preparatų generinį ar kitą keitimą. Receptų pripažinimas nedaro poveikio vaistinių preparatų kompensavimo taisyklėms. Išlaidų vaistiniams preparatams kompensavimą reglamentuoja šios direktyvos III skyrius.

Ši dalis taip pat taikoma medicinos prietaisams, kurie teisėtai pateikiami į atitinkamos valstybės narės rinką.

2. Siekdama palengvinti 1 dalies įgyvendinimą Komisija patvirtina:

c)

3. 2 dalies a–d punktuose nurodytos priemonės ir gairės tvirtinamos laikantis 15 straipsnio 2 dalyje nurodytos reguliavimo procedūros.

4. Tvirtindama priemones ir gaires pagal 2 dalį Komisija atsižvelgia į bet kurių laikymosi išlaidų proporcingumą ir į tikėtiną priemonių ar gairių naudą.

5. 1 dalies taikymo tikslais Komisija, naudodamasi teise priimti deleguotus teisės aktus pagal 16 straipsnį ir laikydamasi 17 bei 18 straipsniuose nustatytų sąlygų, ne vėliau kaip… (31) taip pat patvirtina priemones, skirtas tam, kad prireikus, siekiant apsaugoti visuomenės sveikatą, šiame straipsnyje numatytas receptų pripažinimas nebūtų taikomas tam tikrų kategorijų vaistiniams preparatams ar medicinos prietaisams.

6. 1 dalis netaikoma vaistiniams preparatams, kuriems reikia specialaus gydytojo recepto, kaip numatyta Direktyvos 2001/83/EB 71 straipsnio 2 dalyje.

12 straipsnis

Europos referencijos centrų tinklai

1. Komisija padeda valstybėms narėms plėtoti Europos referencijos centrų tinklus, vienijančius sveikatos priežiūros paslaugų teikėjus ir specializuotus centrus valstybėse narėse. Tokie tinklai grindžiami savanorišku jų narių dalyvavimu; tinklų veikloje nariai dalyvauja ir prie jos prisideda laikydamiesi savo įsisteigimo valstybės narės teisės aktų.

2. Europos referencijos centrų tinklų tikslas – padėti:

c)

3. Valstybės narės skatinamos sudaryti palankias sąlygas Europos referencijos centrų tinklų plėtrai:

4. 1 dalies tikslais Komisija:

c)

5. 4 dalyje nurodyti kriterijai ir sąlygos nustatomi laikantis 15 straipsnio 2 dalyje nurodytos reguliavimo procedūros.

6. Pagal šį straipsnį patvirtintomis priemonėmis nederinami valstybių narių įstatymai ar kiti teisės aktai ir jomis visiškai pripažįstama valstybių narių atsakomybė už sveikatos priežiūros paslaugų organizavimą bei teikimą.

13 straipsnis

E. sveikata

1. Komisija remia valstybes nares siekiant užtikrinti Europos e. sveikatos sistemų ir paslaugų bei sąveikumo taikymų tvarią ekonominę ir socialinę naudą, kad būtų užtikrintas aukštas patikimumo ir saugumo lygis, gerinamas priežiūros tęstinumas ir užtikrinta galimybė naudotis saugiomis ir aukštos kokybės sveikatos priežiūros paslaugomis.

2. 1 dalies tikslais ir deramai laikydamasi duomenų apsaugos principų, kaip nustatyta visų pirma Direktyvose 95/46/EB ir 2002/58/EB, Komisija:

14 straipsnis

Bendradarbiavimas sveikatos technologijų vertinimo srityje

1. Sąjunga remia valstybių narių bendradarbiavimą ir keitimąsi moksline informacija savanoriškame tinkle, vienijančiame valstybių narių paskirtas už sveikatos technologijų vertinimą atsakingas nacionalines institucijas ar įstaigas ir tam sudaro palankias sąlygas. Tinklo nariai jo veikloje dalyvauja ir prie jos prisideda laikydamiesi savo įsisteigimo valstybės narės teisės aktų.

2. 1 dalyje nurodytos Sąjungos paramos tikslai yra:

3. Kad įgyvendinti 2 dalyje nustatytus tikslus, sveikatos technologijų vertinimo tinklui gali būti skiriama Sąjungos parama. Parama gali būti skiriama siekiant:

c)

4. Paramos teikimo priemonės, jai taikytinos sąlygos ir jos dydis, tvirtinamos laikantis 15 straipsnio 2 dalyje nurodytos reguliavimo procedūros. Sąjungos paramą gali gauti tik tos tinklo institucijos ir įstaigos, kurias valstybės narės nurodė kaip paramos gavėjas.

5. Asignavimai, kurių reikia šiame straipsnyje numatytoms priemonėms įgyvendinti, skiriami kasmet sudarant biudžetą.

6. Pagal šį straipsnį patvirtintomis priemonėmis nedaroma įtaka valstybių narių kompetencijai priimti sprendimus dėl sveikatos technologijų vertinimo išvadų įgyvendinimo, nederinami valstybių narių įstatymai ar kiti teisės aktai bei jomis visiškai pripažįstama valstybių narių atsakomybė už sveikatos priežiūros paslaugų organizavimą bei teikimą.

V SKYRIUS

ĮGYVENDINIMO IR BAIGIAMOSIOS NUOSTATOS

15 straipsnis

Komitetas

1. Komisijai padeda iš valstybių narių atstovų sudarytas komitetas, kuriam pirmininkauja Komisijos atstovas.

2. Kai daroma nuoroda į šią dalį, taikomi Sprendimo 1999/468/EB 5 ir 7 straipsniai, atsižvelgiant į jo 8 straipsnio nuostatas.

Sprendimo 1999/468/EB 5 straipsnio 6 dalyje nustatytas laikotarpis yra trys mėnesiai.

16 straipsnis

Delegavimas

1. Komisijai suteikiami įgaliojimai priimti 11 straipsnio 5 dalyje nurodytus deleguotus teisės aktus penkerių metų laikotarpiui nuo … (32). Komisija pateikia ataskaitą dėl deleguotų įgaliojimų ne vėliau kaip likus šešiems mėnesiams iki penkerių metų laikotarpio pabaigos. Įgaliojimų delegavimas automatiškai pratęsiamas tokios pačios trukmės laikotarpiams, išskyrus atvejus, kai Europos Parlamentas ar Taryba jį atšaukia pagal 17 straipsnį.

2. Kai tik Komisija priima deleguotą teisės aktą, apie tai ji tuo pačiu metu praneša Europos Parlamentui ir Tarybai.

3. Įgaliojimai priimti deleguotus teisės aktus Komisijai suteikiami laikantis 17 ir 18 straipsniuose nustatytų sąlygų.

17 straipsnis

Delegavimo atšaukimas

1. Europos Parlamentas arba Taryba gali bet kuriuo metu atšaukti 11 straipsnio 5 dalyje nurodytą įgaliojimų delegavimą.

2. Institucija, pradėjusi vidaus procedūrą, kad nuspręstų, ar atšaukti įgaliojimų delegavimą, stengiasi informuoti kitą instituciją ir Komisiją per protingą terminą iki galutinio sprendimo priėmimo dienos, nurodydama deleguotus įgaliojimus, kurie galėtų būti atšaukti, ir galimas atšaukimo priežastis.

3. Sprendimu dėl įgaliojimų atšaukimo nutraukiamas tame sprendime nurodytų deleguotų įgaliojimų taikymas. Jis įsigalioja nedelsiant arba vėlesnę jame nurodytą datą. Sprendimas neturi poveikio jau galiojančių deleguotų teisės aktų galiojimui. Jis skelbiamas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.

18 straipsnis

Prieštaravimai dėl deleguotų teisės aktų

1. Europos Parlamentas arba Taryba gali pareikšti prieštaravimų dėl deleguoto teisės akto per du mėnesius nuo pranešimo datos.

Europos Parlamento arba Tarybos iniciatyva šis laikotarpis pratęsiamas dviem mėnesiais.

2. Jeigu praėjus tam laikotarpiui nei Europos Parlamentas, nei Taryba nepareiškia prieštaravimų dėl deleguoto teisės akto, deleguotas teisės aktas paskelbiamas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir įsigalioja jo nuostatose nurodytą dieną.

Deleguotas teisės aktas gali būti skelbiamas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir įsigalioti iki to laikotarpio pabaigos, jeigu tiek Europos Parlamentas, tiek Taryba informavo Komisiją, kad nepareikš prieštaravimų.

3. Jei Europos Parlamentas arba Taryba pareiškia prieštaravimą dėl deleguoto teisės akto, šis aktas neįsigalioja. Prieštaravimą pareiškusi institucija nurodo prieštaravimų dėl deleguoto teisės akto priežastis.

19 straipsnis

Ataskaitos

1. Komisija ne vėliau kaip … (33) ir po to kas trejus metus parengia šios direktyvos veikimo ataskaitą ir pateikia ją Europos Parlamentui ir Tarybai.

2. Ataskaitoje visų pirma pateikiama informacija apie pacientų srautus, pacientų judumo finansinius aspektus, 7 straipsnio 9 dalies įgyvendinimą ir Europos referencijos centrų tinklų bei nacionalinių kontaktinių centrų veikimą. Tuo tikslu Komisija, atsižvelgdama į šios direktyvos ir kitų su pacientų judumu susijusių Sąjungos teisės aktų reikalavimus, įvertina valstybėse narėse taikomas sistemas ir praktiką.

Valstybės narės teikia Komisijai vertinimui atlikti ir ataskaitoms rengti reikalingą pagalbą bei turimą informaciją.

3. Valstybės narės ir Komisija kreipiasi į Administracinę komisiją, įsteigtą pagal Reglamento (EB) Nr. 883/2004 71 straipsnį, kad įvertintų finansinį šios direktyvos taikymo poveikį valstybėms narėms, kurios pasirinko fiksuota suma pagrįstą išlaidų kompensavimą to reglamento 20 straipsnio 4 dalyje ir 27 straipsnio 5 dalyje nurodytais atvejais.

Komisija stebi ir nuolat teikia ataskaitas dėl šios direktyvos 3 straipsnio c punkto i papunkčio poveikio. Pirmoji ataskaita pateikiama ne vėliau kaip … (34). Remdamasi šiomis ataskaitomis Komisija prireikus teikia pasiūlymus dėl galimų neproporcingumo atvejų sumažinimo.

20 straipsnis

Perkėlimas į nacionalinę teisę

1. Valstybės narės užtikrina, kad ne vėliau kaip … (35) įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos apie tai praneša Komisijai.

Valstybės narės, priimdamos tas nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.

2. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų nacionalinės teisės aktų pagrindinių nuostatų tekstus.

21 straipsnis

Įsigaliojimas

Ši direktyva įsigalioja dvidešimtą dieną po jos paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.

22 straipsnis

Adresatai

Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

(1) OL C 175, 2009 7 28, p. 116.

(2) OL C 120, 2009 5 28, p. 65.

(3) 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento pozicija (OL C 184 E, 2010 7 8, p. 368), … m. … … d. Tarybos pozicija 2010 m. rugsėjo 13 d., …m. … … d. Europos Parlamento pozicija (dar nepaskelbta Oficialiajame leidinyje) ir … m. … … d. Tarybos sprendimas.

(4) OL C 146, 2006 6 22, p. 1.

(5) OL L 376, 2006 12 27, p. 36.

(6) OL L 166, 2004 4 30, p. 1.

(7) OL L 281, 1995 11 23, p. 31.

(8) OL L 149, 1971 7 5, p. 2.

(9) OL L 124, 2003 5 20, p. 1.

(10) OL L 255, 2005 9 30, p. 22.

(11) OL L 184, 1999 7 17, p. 23.

(12) OL C 128, 2009 6 6, p. 20.

(13) OL L 40, 1989 2 11, p. 8.

(14) OL L 189, 1990 7 20, p. 17.

(15) OL L 169, 1993 7 12, p. 1.

(16) OL L 331, 1998 12 7, p. 1.

(17) OL L 201, 2002 7 31, p. 37.

(18) OL L 18, 1997 1 21, p. 1.

(19) OL L 178, 2000 7 17, p. 1.

(20) OL L 180, 2000 7 19, p. 22.

(21) OL L 121, 2001 5 1, p. 34.

(22) OL L 311, 2001 11 28, p. 67.

(23) OL L 33, 2003 2 8, p. 30.

(24) OL L 102, 2004 4 7, p. 48.

(25) OL L 136, 2004 4 30, p. 1.

(26) OL L 284, 2009 10 30, p. 1.

(27) OL L 210, 2006 7 31, p. 19.

(28) OL L 354, 2008 12 31, p. 70.

(29) OL L 177, 2008 7 4, p. 6.

(30) OL L 199, 2007 7 31, p. 40.

(31) 18 mėnesių po šios direktyvos įsigaliojimo dienos.

(32) Šios direktyvos įsigaliojimo data.

(33) 5 metai po šios direktyvos įsigaliojimo dienos.

(34) 2 metai po šios direktyvos įsigaliojimo dienos.

(35) 3 metai po šios direktyvos įsigaliojimo dienos.

TARYBOS MOTYVŲ PAREIŠKIMAS

I. ĮVADAS

2008 m. liepos 2 d. Europos Komisija pateikė pasiūlymą dėl Direktyvos dėl pacientų teisių į sveikatos priežiūros paslaugas kitose valstybėse narėse (1). Pasiūlymas buvo grindžiamas Europos bendrijos steigimo sutarties 95 straipsniu (Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 114 straipsnis).

2009 m. balandžio 23 d. EP priėmė nuomonę per pirmąjį svarstymą (2), patvirtindamas 122 pirminio Komisijos pasiūlymo pakeitimus. Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas pateikė nuomonę 2008 m. gruodžio 4 d.. (3), o Regionų komitetas – 2009 m. vasario 12 d. (4) Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūnas (EDAPP) pateikė nuomonę 2008 m. gruodžio 2 d. (5)

Vadovaudamasi Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 294 straipsniu 2010 m. rugsėjo 13 d. Taryba kvalifikuota balsų dauguma priėmė poziciją po pirmojo svarstymo.

II. TIKSLAS

Šia direktyva siekiama nustatyti ES sveikatos priežiūros paslaugų teikimo kitose ES valstybėse narėse sistemą, kuria būtų visiškai atsižvelgta į valstybių narių kompetenciją sveikatos priežiūros paslaugų organizavimo ir teikimo srityje. Pirminis Komisijos pasiūlymas apėmė tris pagrindines sritis:

— visų ES sveikatos sistemų bendrus principus: nustatymą, kuri valstybė narė yra atsakinga už tai, kad būtų užtikrinta atitiktis bendriems sveikatos priežiūros principams, kaip pripažinta 2006 m. birželio 1–2 d. Tarybos išvadose dėl ES sveikatos sistemų bendrų vertybių ir principų (6), ir ką ta atsakomybė apima, siekiant užtikrinti aiškumą ir tikrumą dėl to, kurios valdžios institucijos nustato sveikatos priežiūros standartus ir stebi jų įdiegimą,

— konkrečią sveikatos priežiūros paslaugų kitose valstybėse narėse sistemą: remiantis dabartine ES Teisingumo teismo praktika, šia direktyva pacientams turėtų būti paaiškintos pacientų teisės naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis kitose valstybėse narėse, be kita ko, nustatyti apribojimai, kuriuos valstybės narės gali taikyti sveikatos priežiūros paslaugų teikimui bei finansavimo lygis, kuris būtų taikomas tokių sveikatos priežiūros paslaugų teikimui; finansavimo lygis bus nustatomas pagal principą, kad pacientai gali gauti kompensaciją, neviršijančią sumos, kurią jiems būtų reikėję mokėti už tą patį gydymą jų valstybėje narėje,

— ES bendradarbiavimą sveikatos priežiūros srityje: pasiūlyme nustatoma ES bendradarbiavimo tokiose srityse, kaip Europos pavyzdinių centrų tinklai, sveikatos technologijų vertinimas, e. sveikata, duomenų rinkimas ir kokybė bei sauga, sistema siekiant sudaryti galimybes veiksmingai ir tvariai bendradarbiauti.

III. TARYBOS POZICIJOS PO PIRMOJO SVARSTYMO ANALIZĖ

a) Bendros pastabos

Taryba visiškai pritarė 23, 34, 39, 40, 41, 44, 46, 47, 54, 56, 58, 61, 84, 95, 96 ir 98 pakeitimams bei iš esmės pritarė 14, 17 ir 65 pakeitimams.

Iš dalies buvo pritarta šiems pakeitimams: 20 (decentralizuota sveikatos priežiūra ir socialinės apsaugos sistemos); 22 (galimybė gauti vaistus ar medicinos prietaisus valstybėje narėje, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos); 30 (nuorodos dėl kitose valstybėse narėse teikiamų sveikatos priežiūros paslaugų vidaus rinkos galimybių išnaudojimo išbraukimas); 32 (dėl prekybos vaistais ir medicinos prietaisais internetu); 45 (išskyrus dalį dėl prevencijos); 48 (išskyrus „praktikuojantį gydytoją“); 51 (išskyrus „privatų draudimą“); 71 (pacientų galimybė susipažinti su savo medicininiais dokumentais); 97 (informacija apie veikiančius nacionalinius kontaktinius centrus); 101 ir 144 (vaistų pardavimą, pakaitalus ar kompensavimą reglamentuojančios nacionalinės taisyklės); ir 109 (duomenų apsauga).

Taryba įtraukė dvigubą direktyvos teisinį pagrindą (Sutarties 114 ir 168 straipsniai), kuriam pritarė Komisija.

b) Dalykas ir taikymo sritis (1 straipsnis)

Dėl direktyvos tikslo Taryba laikosi tokios pačios nuomonės, kaip ir EP – Direktyvoje, viena vertus, turėtų būti numatytos taisyklės, skirtos sudaryti palankesnes sąlygas aukštos kokybės sveikatos priežiūros paslaugų teikimui kitose valstybėse narėse ir ja skatinamas valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimas, o kita vertus, ja turėtų būti visiškai atsižvelgta į valstybių narių kompetenciją organizuoti ir teikti sveikatos priežiūros paslaugas – bei iš dalies pritaria 37 pakeitimui.

Taryba laikosi nuomonės, kad 1 straipsnio 2 dalis apima visas skirtingas sveikatos priežiūros sistemas valstybėse narėse, todėl formuluotė „nei to, ar ji vieša, ar privati“ nereikalinga ir klaidinanti.

Kaip ir EP, Taryba pripažino, kad iš direktyvos taikymo srities reikia pašalinti ilgalaikės sveikatos priežiūros paslaugas, tokiu būdu remdamasi EP nuomone (7 ir 38 pakeitimai) ir apribojo Direktyvos netaikymą organų transplantacijai, ją taikant tik galimybei gauti organų ir jų paskirstymui (8 ir 38 pakeitimai). Be to, Taryba įtraukė nuostatą, pagal kurią direktyva netaikoma visuomenės skiepijimo nuo infekcinių ligų programoms.

„Sveikatos priežiūros paslaugų“ apibrėžtis atitinka 46 ir 96 pakeitimus bei apima sveikatos priežiūros paslaugas, kurios yra teikiamos (gydymas) arba paskiriamos (vaistai ir (arba) medicinos prietaisai) išbraukus nuorodą į specialistų judėjimą. Taryba taip pat pritarė didžiajai 9 pakeitimo daliai ir išbraukė nuorodą į įvairius sveikatos priežiūros pasiūlos būdus.

c) Ryšys su 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (7)

Taryba sutinka su EP, kad direktyva turėtų būti taikoma nepažeidžiant esamos socialinės apsaugos sistemos koordinavimo tvarkos, kaip nustatyta Reglamentu (EB) Nr. 883/2004 (toliau – Reglamentas). Pagal šią sistemą valstybėms narėms leidžiama nukreipti pacientus užsienyje gauti gydymo paslaugas, kurios neteikiamos jų valstybėje narėje. Taryba laikosi pozicijos, kad tuo atveju, kai tenkinamos Reglamente nustatytos sąlygos, turi būti suteiktas išankstinis leidimas laikantis to Reglamento, kadangi dauguma atvejų tai bus naudinga pacientui. Tai atitinka 38, 66, 82, 117 ir 128 pakeitimų idėją ir atitinkamas jų dalis. Nepaisant to, pacientas gali visada prašyti sveikatos priežiūros paslaugų pagal direktyvą.

d) Valstybė narė, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos (4 straipsnis)

Visas valstybės narės, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos, pareigas Taryba nurodo viename straipsnyje. Pagrindinės valstybės narės, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos, pareigos yra tos, kurių EP prašė pateikdamas 59 ir 140 pakeitimus. Be to, pripažindama pacientų iš kitų valstybių narių nediskriminavimo dėl jų pilietybės principą, Taryba numatė galimybę valstybei narei, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos, patvirtinti priemones, susijusias su galimybe gauti sveikatos priežiūros paslaugas, kuriomis siekiama atlikti pareigą užtikrinti pakankamas nuolatines galimybes jos apdraustiesiems gauti sveikatos priežiūros paslaugas jos teritorijoje, kai tai galima pateisinti svariomis visuotinės svarbos priežastimis.

Taryba iš esmės pritarė 15 pakeitimui dėl to, kad reikia įdiegti skundų teikimo sistemas ir pacientų teisių gynimo mechanizmus pagal valstybės narės, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos, teisės aktus, jei pacientai patiria žalą dėl gautų sveikatos priežiūros paslaugų. Be to, Taryba įtraukė papildomas garantijas pacientams (pvz., kad sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai pacientams iš kitų valstybių narių taikytų tokio pačio dydžio mokestį už sveikatos priežiūros paslaugas).

e) Valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas (5 straipsnis)

Pagal bendrą sveikatos priežiūros paslaugų kitose valstybėse narėse išlaidų kompensavimo principą valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas, turėtų turėti tokių išlaidų apskaičiavimo metodą. Ji taip pat gali nustatyti išankstinių leidimų sistemą, grindžiamą nediskriminaciniais kriterijais, kuria būtų numatyta tik tai, kas būtina ir proporcinga bei kuri būtų taikoma atitinkamu administraciniu lygiu. Tai atitinka EP pasiūlymus, pateiktus 63, 70, 79 ir 88 pakeitimuose. Šiais kriterijais apdraustiesiems, siekiantiems gauti sveikatos priežiūros paslaugas kitose valstybėse narėse, bus užtikrintos tokios pačios sąlygos, tinkamumo kriterijai ir reglamentavimo bei administraciniai formalumai, kaip pacientams, esantiems valstybėje narėje, kurioje jie yra apdrausti. Šis požiūris atitinka 69 pakeitimą.

Remiantis Tarybos pozicija, valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas, turėtų užtikrinti, kad būtų taikomos apskundimo bei žalos atlyginimo sistemos, jei pacientas mano, kad jo teisės nebuvo gerbiamos. Tai apima 81 pakeitimas.

f) Išankstinis leidimas (7 straipsnio 8 dalis ir 8 straipsnis)

Taryba pritarė bendram principui, kad sveikatos priežiūros paslaugų kitose valstybėse narėse kompensavimui neturi būti privaloma gauti išankstinį leidimą, kaip nurodyta 73 pakeitime. Išankstinio leidimo sistema, kurią valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas, gali taikyti pagal direktyvą ir kaip pirmiau nurodyto principo išimtį, turi būti grindžiama aiškiais ir skaidriais kriterijais bei turėtų būti vengiama sudaryti nepagrįstas kliūtis asmenų judėjimui; tai atspindi 77, 149 ir 157 pakeitimų esmę.

Valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas, gali riboti sveikatos priežiūros paslaugų kitoje valstybėje narėje išlaidų kompensavimo taisyklių taikymą, jeigu esama svarių visuotinės svarbos priežasčių, arba taikyti jas tik paslaugų teikėjams, kurie dalyvauja profesinės atsakomybės draudimo sistemoje valstybėje narėje, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos. Šiuo atžvilgiu Taryba pasirinko kitokį požiūrė, negu EP požiūris, pasiūlytas 76 pakeitime.

Tarybos pozicijoje išsamiai išdėstyti pagrindiniai išankstinio leidimo suteikimo tvarkos principai apima įpareigojimą nurodyti leidimo nesuteikimo priežastis, pvz., sveikatos priežiūros paslaugas teikia teikėjai, kurie kelia rimtų ir konkrečių abejonių, susijusių su atitiktimi taikytiniems kokybės ir saugos standartams bei gairėms. Tarybos pozicijos 8 straipsnyje nurodoma išankstinio leidimo sistemos veikimo skaidrumo svarba; tai atitinka 25 pakeitimą. Taryba taip pat įtraukė skubos atvejus ir individualias aplinkybes kaip aspektus, kuriuos būtina įvertinti priimant administracinius sprendimus dėl išankstinio leidimo suteikimo, iš esmės atsižvelgdama į 87 ir 145 pakeitimus.

Taryba apribojo sveikatos priežiūros paslaugas, kurioms gali būti taikomas išankstinio leidimo reikalavimas, nurodydama, kad tai yra sveikatos priežiūros paslaugos, kurias EP 75 pakeitime apibrėžė kaip „stacionariąją sveikatos priežiūrą“ ir savo požiūryje daugiausia dėmesio skyrė jį pagrindžiantiems veiksniams (8 straipsnio 2 dalis). Taryba pritaria EP, kad neturėtų būti bendro visos ES sveikatos priežiūros paslaugų sąrašo; jį sudaryti turi valstybės narės.

g) Užsienyje gyvenantys pensininkai (7 straipsnio 2 dalis)

Tuo atveju, kai pensininkai ir jų šeimos nariai, kurių valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas, nurodyta Reglamento IV priede pateiktame sąraše, gyvena kitoje valstybėje narėje, ši valstybė narė, kurioje pacientas apdraustas, turi teikti jiems sveikatos priežiūros paslaugas savo sąskaita, kai jie yra jos teritorijoje.

Jei pagal direktyvą teikiamoms sveikatos priežiūros paslaugoms netaikomas išankstinio leidimo reikalavimas, jos nėra teikiamos pagal Reglamento III antraštinės dalies 1 skyrių ir yra teikiamos valstybės narės, kuri pagal Reglamentą galiausiai yra atsakingą už išlaidų kompensavimą, išlaidas turėtų padengti ta valstybė narė.

h) Tiesioginis mokėjimas ir išankstinio pranešimo bei čekių sąvokos

Taryba nepritaria 78 ir 86 pakeitimams, nes ji mano, jog jie prieštarauja valstybių narių kompetencijai organizuoti savo sveikatos priežiūros sistemas, visų pirma, kai tai susiję su išankstinių mokėjimų reguliavimu. Taryba mano, kad 91 pakeitimo turinys praktiškai neįgyvendinamas, nes iš anksto negalima žinoti, kokios sveikatos priežiūros paslaugos gali būti suteiktos pacientui užsienyje ir kokios jų išlaidos.

i) Vienodas požiūris į pacientus ir galimybių gauti kompensaciją išplėtimas

Taryba neatsižvelgė į 19, 21, 66, 68 ir 83 pakeitimus, kad būtų laikomasi vienodo požiūrio į visus apdraustuosius iš tos pačios valstybės narės, kurioje pacientas apdraustas, požiūrio, neatsižvelgiant į tai, kurioje valstybėje narėje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos. Konkreti nuoroda į konkrečius teisės aktus dėl vienodo požiūrio (136, 137 ir 138 pakeitimai) nereikalinga, nes šis principas išdėstytas Tarybos tekste (4, 7, 8, 9 ir 11 straipsniai). Tarybos pozicijoje nurodyta, kad valstybės narės turi užtikrinti, kad visiems pacientams būtų taikomos vienodos sąlygos, atsižvelgiant į jų sveikatos priežiūros poreikius, o tai atspindi 13 pakeitimą.

j) Sveikatos priežiūros prekės

Taryba neįtraukė „sveikatos priežiūros prekių“ apibrėžties, pasiūlytos 55 pakeitime ir pageidauja vartoti „medicinos prietaiso“ ir „vaistų“ apibrėžtis, kurios jau yra vartojamos ES teisės aktuose ir dėl jų nekiltų perkėlimo į nacionalinę teisę bei įgyvendinimo problemų. Todėl Taryba neįtraukė 18, 19 ir 20 pakeitimų, kuriuose vartojami šie terminai.

k) Sveikatos priežiūros tęstinumas

Taryba laikėsi nuomonės, kad sveikatos priežiūros tęstinumo užtikrinimas yra svarbus sveikatos priežiūros paslaugų teikimo kitose valstybėse narėse aspektas ir jis turėtų būti įgyvendintas pasitelkiant praktines priemones, duomenų perdavimą, e. sveikatą ir sveikatos priežiūros specialistų keitimąsi informacija. Pritardama šiems aspektams (23 ir 45 konstatuojamosios dalys bei 13 straipsnis), Taryba rėmėsi atitinkamomis 35 ir 60 pakeitimų dalimis.

l) Informacija pacientams ir nacionaliniai kontaktiniai centrai (6 straipsnis)

Pacientams paprašius valstybės narės privalo pateikti jiems aktualią informaciją apie suteiktų sveikatos priežiūros paslaugų saugą ir kokybę bei apie jų galimybes ir teises. Tai atitinka tam tikras 11 ir 93 pakeitimų dalis.

Nacionaliniai kontaktiniai centrai turi bendradarbiauti tarpusavyje ir su Komisija (99 pakeitimas). Be to, nacionaliniai kontaktiniai centrai turi teikti pacientams informaciją apie sveikatos priežiūros paslaugų teikėjus ir, paprašius, apie jų praktikos apribojimus. Jie taip pat turėtų teikti pacientams informaciją apie skundų teikimo ir teisių gynimo tvarką bei apie nuostatas dėl sveikatos priežiūros paslaugų teikėjų priežiūros ir vertinimo. Turėtų būti sudarytos galimybės lengvai gauti visą šią informaciją, be kita ko, elektroninėmis priemonėmis, o tai atspindi 27, 29 ir 94 pakeitimų esmę.

m) Duomenų rinkimas ir apsauga

Tarybos tekste yra keletas nuostatų, kuriomis valstybei narei, kuri teikia sveikatos priežiūros paslaugas (4 straipsnio 2 dalies b ir f punktai), ir valstybei narei, kurioje pacientas apdraustas (5 straipsnio 3 dalis) bei e. sveikatos atžvilgiu (13 straipsnio 3 dalis) nustatomi įpareigojimai dėl asmens duomenų apsaugos, atspindintys ES teisės aktus, galiojančius asmens duomenų apsaugos srityje. Tokiu būdu buvo atsižvelgta į 16 ir 112 pakeitimus.

n) Kitos nuostatos

Tarybos pozicija po pirmojo svarstymo taip pat apima keletą V skyriaus (Įgyvendinimas ir baigiamosios nuostatos) pakeitimų. Taryba nepritarė 105, 113 ir 143 pakeitimams, kadangi suinteresuotųjų subjektų ar Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūno dalyvavimas taikant Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgyvendinimo įgaliojimais tvarką nenumatytas Tarybos sprendime 1999/468/EB.

Atsižvelgdama į tai, kad įsigaliojo SESV, Taryba įtraukė naujus 16, 17 ir 18 straipsnius dėl Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgaliojimais priimti deleguotus teisės aktus, jų panaikinimo ir prieštaravimų delegavimui, susijusiam su receptų pripažinimo netaikymu tam tikrų kategorijų vaistams ar medicinos prietaisams (11 straipsnio 5 dalis).

Taryba papildė 115 pakeitimą, į ataskaitų dėl direktyvos veikimo turinį įtraukdama informaciją apie pacientų srautus (kaip prašė EP) ir apie pacientų judumo finansinius aspektus. Taryba neatsižvelgė į 90 pakeitimą, prašydama, kad Komisija parengtų galimybių studiją dėl atsiskaitymo kontoros įsteigimo išlaidų kompensavimui.

Tarybos pozicijoje neatspindimi tam tikri pakeitimai, nes manoma, kad jie nereikalingi ir (arba) prieštarauja Tarybos pozicijai, t. y.:

— 1 pakeitimo: Sutarties 114 straipsnyje nurodyta, kad Komisijos sveikatos srityje pasiūlytos suderinimo priemonės turi būti grindžiamos aukšto lygio apsauga,

— 2 pakeitimo: nesusijęs su direktyvos funkcinėmis nuostatomis,

— 4 ir 10 pakeitimų: kalbama apie etinius aspektus, kuriuos netikslinga reglamentuoti ES lygiu,

— 5 pakeitimo: sveikatos priežiūros paslaugoms netaikoma Direktyva 2006/123/EB (Paslaugų direktyva, 2 straipsnio 2 dalies f punktas),

— 6 pakeitimo: nepritarta iš esmės dėl jo lingvistinio pobūdžio,

— 12 pakeitimo: yra nepriimtina siūlyti, kad valstybė narė stengtųsi įpareigoti pacientą gydytis užsienyje,

— 24 pakeitimo: Taryba mano, kad sveikatos priežiūros paslaugų palyginimas a priori veiksmingumo pacientu požiūriu yra neįgyvendinamas,

— 28 ir 110 pakeitimų: nepaisant to, kad Taryba neatsižvelgė į šį pakeitimą, telemedicina yra viena iš sveikatos priežiūros paslaugų rūšių, priklausanti direktyvos taikymo sričiai, ir jai taikomi tie patys profesiniai ir kokybes bei saugos reikalavimai, kaip ir bet kurioms kitoms sveikatos priežiūros paslaugoms,

— 31 ir 139 pakeitimų: nuoroda į teisės akto projektą teisiškai nepageidautina,

— 33 ir 135 pakeitimų: sveikatos priežiūros technologijų įvertinimai turi būti atliekamas nepriklausomai ir apsaugoti nuo suinteresuotųjų subjektų dalyvavimo,

— 36 pakeitimo: direktyvoje nedera pateikti hipotezių dėl jos poveikio paslaugų teikėjų konkurencijai,

— 42 pakeitimo: buvo nepriimtinas, kadangi galimas direktyvos ir pakeitime nurodytų Sąjungos teisės aktų ryšys nėra aiškus,

— 49 pakeitimo: Taryba neatsižvelgė į pakeitimą, kadangi pageidavo platesnės „sveikatos priežiūros paslaugų teikėjų“ apibrėžties, kuri apimtų visas valstybėse narėse esančias rūšis,

— 52 ir 53 pakeitimų: Taryba pasirinko išsamesnę „valstybės narės, kurioje pacientas apdraustas“ apibrėžtį, grindžiamą galiojančiais Sąjungos teisės aktais,

— 57 pakeitimo: „žalos“ apibrėžtis nebuvo įtraukta, nes ja daroma nuoroda į žalos, nacionalinės teisės aktais nustatytą „žalos“, ir todėl yra nereikalinga,

— 62 ir 64 pakeitimų: buvo nepriimtini, nes sveikatos priežiūros paslaugų teikimo kitoje valstybėje narėje atvejais nereikalingos Komisijos gairės ar trečiosios šalies dalyvavimas valstybei narei, kurioje teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos, vykdant savo pareigas,

— 72 pakeitimo: jo pagrindimas buvo nesuprantamas; jį įtraukti atsisakyta,

— 74 pakeitimo: Taryba pasirinko bendresnį terminą – „sveikatos priežiūros“ – apimantį stacionariąją sveikatos priežiūrą ir specializuotą sveikatos priežiūrą, taip pat gydymą, vaistus, medicinos prietaisus ir t. t.,

— 80 pakeitimo: jis nereikalingas, kadangi valstybės narės yra teisiškai įpareigotos užtikrinti, kad pacientai turėtų galimybę naudotis išankstinio leidimo sistemomis, jei jos nusprendė jas taikyti,

— 85 pakeitimo: atsisakytą įtraukti, nes jis prieštarauja 25 pakeitimui,

— 89 pakeitimo: Tarybos manymu, šis pakeitimas nėra pagrįstas,

— 92 pakeitimo: Taryba nepritarė šiam pakeitimui, nes nėra aišku, kaip jis bus susijęs su galiojančia nacionaline tvarka. Reikėtų pažymėti, kad Komisija turi iniciatyvos teisę siūlyti ES teisės aktus ir negali būti teisės aktu įpareigota pateikti pasiūlymą dėl teisės akto,

— 102, 103, 104, 106 ir 107 pakeitimų: Tarybos manymu, šie pakeitimai yra pernelyg detalūs ir apriboja Europos pavyzdinių centrų veiklą,

— 100 ir 108 pakeitimų: jau esama dvišalių valstybių narių susitarimų sveikatos priežiūros paslaugų kitoje valstybėje narėse srityje ir nereikia šios galimybės numatyti direktyvoje; be to, Taryba mano, kad esama „bandomųjų pasienių regionų“ ir vykdomų projektų sveikatos priežiūros paslaugų srityje dubliavimosi pavojaus,

— 141 pakeitimo: Tarybos manymu, „sveikatos duomenų“ apibrėžtis nėra aiški, nes joje apjungta informacija apie sveikatos būklę ir administracinė informacija.

IV. IŠVADA

Taryba mano, kad jos pozicija po pirmojo svarstymo atspindi tinkamą pusiausvyrą tarp pacientų teisių kitose valstybėse narėse teikiamų sveikatos priežiūros paslaugų atveju ir valstybių narių atsakomybės už sveikatos paslaugų ir sveikatos priežiūros organizavimą bei teikimą.

Ji tikisi konstruktyvių diskusijų su Europos Parlamentu per antrąjį svarstymą siekiant kuo greičiau priimti direktyvą.

(1) Dok. 11307/08.

(2) Dok. 8903/09.

(3) Dok. SOC/322 – CESE 1927/2008.

(4) Dok. CdR 348/2008 fin – DEVE-IV-032.

(5) Dok. 16855/08.

(6) OL C 146, 2006 6 22, p. 1.

(7) OL L 166, 2004 4 30, p. 1.