LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 100/44

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė dėl ES ir pasaulinių maisto problemų

2009/C 100/08

Tarybai pirmininkaujanti Prancūzija, vadovaudamasi Europos bendrijos steigimo sutarties 262 straipsniu, 2007 m. spalio 25 d. Dimitris DIMITRIADIS skirtu raštu kreipėsi į Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetą su prašymu parengti tiriamąją nuomonę dėl

ES ir pasaulinių maisto problemų.

Žemės ūkio, kaimo plėtros ir aplinkos skyrius, kuris buvo atsakingas už Komiteto darbo šiuo klausimu organizavimą, 2008 m. spalio 8 d. priėmė savo nuomonę. Pranešėjas Seppo KALLIO.

448-ojoje plenarinėje sesijoje, įvykusioje 2008 m. spalio 21, 22 ir 23 d. (2008 m. spalio 22 d. posėdis), Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas priėmė šią nuomonę 73 nariams balsavus už, 11 – prieš ir 27 susilaikius.

1. Išvados ir rekomendacijos

1.1. EESRK mano, kad ES turėtų įvertinti ilgalaikius žemės ūkio ir prekybos politikos tikslus ir išsiaiškinti, ar pasikeitusiomis sąlygomis ES ir visame pasaulyje vis dar įmanoma apsirūpinti maistu.

1.2. ES turi užtikrinti, kad galimybė gauti maisto taptų svarbiausia perspektyvią gamybą visuose ES regionuose užtikrinančios žemės ūkio politikos nuostata. Į tai reikėtų atsižvelgti ir atliekant Bendrosios žemės ūkio politikos (BŽŪP) padėties įvertinimą.

1.3. Maisto gamybai turėtų būti teikiama pirmenybė energijos gamybos atžvilgiu. Energijos gamybai iš augalų turėtų būti naudojami tik tie augalai ir biomasė, kurie natūraliai netinka maisto gamybai.

1.4. Pagrįstos gamintojų kainos yra stabilus pagrindas, užtikrinantis pakankamo maisto kiekio gamybą (pirminė gamyba ir perdirbimas) ES ir pasauliniu mastu.

1.5. Reikėtų dėti pastangas nustatyti prekybos žemės ūkio produktais taisykles, kurios užtikrintų aprūpinimą maistu visose šalyse ir bet kokiomis aplinkybėms. Besivystančioms šalims reikėtų suteikti prekybos lengvatas, kurios padėtų stiprinti tų šalių gamybą.

1.6. ES turėtų didinti bendradarbiavimą ir remti pastangas modernizuoti maisto grandines besivystančiose šalyse, taip pat siekti, kad tos grandinės taptų veiksmingesnės.

1.7. EESRK pabrėžia, kad ES turi dėti pastangas stiprinti besivystančių šalių gamintojų asociacijų ir rinkos organizacijų veiklą ir taip remti būtinas aprūpinimo maistu sąlygas. ES neturėtų pamiršti pasiūlymo besivystančių šalių ūkininkams skirti vieno milijardo eurų paramą.

1.8. ES reikėtų daugiau investuoti į naujas technologijas, įskaitant biotechnologijas, kad technologijas būtų galima pritaikyti ir naudoti gamybai.

1.9. Ateityje reikėtų siekti pagerinti maisto produktų kokybę, o maisto produktų sauga turėtų didėti pasitelkiant skaidrų ženklinimą nurodant kilmės šalį ir šviečiant vartotojus.

1.10. Vartotojų kainos neturėtų būti dirbtinai mažinamos; verčiau kompensuoti kainas socialinės politikos priemonėmis.

1.11. Jungtinės Tautos (JT) ir kitos tarptautinės organizacijos turėtų maisto gamybai teikti didžiausią pirmenybę kaip priemonei naikinti skurdą.

1.12. Kad būtų užtikrinta galimybė gauti maisto, turėtų būti sukurta pasaulinė privalomo atsargų kaupimo programa, panaši į naftos saugojimui ES naudojimą programą.

1.13. Kad būtų užtikrintas maisto tiekimo patikimumas ES, reikėtų sukurti geresnę būtinų atsargų sistemą, skirtą būtiniausiems produktams ir gamybos priemonėms (baltymams, trąšoms, sėkloms, pesticidams), ir imtis aktyvių priemonių, būtinų valstybių narių, ES ir prekybininkų tarpusavio bendradarbiavimui stiprinti.

1.14. Kad būtų užtikrintas aprūpinimas maistu, šioje srityje būtinos aktyvesnės mokymo iniciatyvos, skirtos reaguoti į naujus, dėl maisto krizės iškilusius iššūkius ES, o ypač besivystančiose šalyse.

1.15. EESRK mano, kad ES besivystančių šalių žemės ūkio ir žuvininkystės sektoriuose turėtų steigti bendras įmones šių šalių ekonominėms sąlygoms pagerinti.

1.16. EESRK ragina Komisiją pateikti pasiūlymų, skatinančių valstybes nares daugiau investuoti į technologijų plėtrą ir inovacijas žuvininkystės sektoriuje, o ypač į okeanografijos mokslinių tyrimų laivų statybą ir eksploataciją. Jų veikla ir atliekami tyrimai padės ne tik išsaugoti ir vystyti tvarų žuvininkystės sektorių, bet ir pagerinti mitybą, socialines ir ekonomines sąlygas mažiausiai išsivysčiusiose šalyse.

2. Įžanga

2.1. Europos piliečių sveikata ir jų nerimas dėl ateities, pastaruoju metu smarkiai pakilusios žemės ūkio produktų ir maisto kainos, taip pat opus bado pasaulyje klausimas visuomenėje sukėlė karštas diskusijas dėl pasaulinių maisto problemų. Žemės ūkio ir maisto produktų sektoriuose žaliavų kainos krenta nuo pat aštuntojo dešimtmečio. Pastaruosius trejetą metų kainų augimo tendencija buvo teigiama, tačiau sukėlė sunkumų silpniausiai grandinės grandžiai – vartotojams. Pastarieji už pagrindinius maisto produktus turi mokėti tokias kainas, kurios kartais žymiai viršija ūkininkui sumokamą sumą. Nors kai kur Europos žemės ūkio sektorius sugebėjo pasinaudoti kylančiomis kainomis, reikia pabrėžti, kad Europos gyvulininkystėatsidūrė kritinėje padėtyje, kadangi nepajėgia įpirkti pašarų augant jų kainoms ir negali atitinkamai pakelti kainų vartotojams. Šiame nuomonės projekte maisto problemos nagrinėjamos žvelgiant iš ES perspektyvos, plačiau aptariamas socialinis ES priemonių poveikis (1).

2.2. Pagrindinis klausimas – naprūpinimas maistu ir tiekimo patikimumas. Siekiama nustatyti pasaulines problemas ir pasiūlyti jų sprendimo būdus. Įspūdingi rinkos pokyčiai privertė pateikti keletą radikalių idėjų: kai kurie šaltiniai netgi siūlė atsieti žemės ūkio ir maisto klausimus nuo PPO derybų, o ES lygiu grįžti prie paramos, susietos su gamyba. Galiausiai mes svarstome šių problemų pasekmes ir galimus svarbiausių socialinių klausimų sprendimus: ką jie reiškia Europos vartotojui? Kokią reikšmę jie turi besivystančių šalių ilgalaikiam aprūpinimui maistu? Ir kaip prisideda prie kaimo vietovių dinamiškumo?

2.3. Nuomonę pradėsime trumpa ES žemės ūkio ir maisto gamybos ir politikos raidos apžvalga ir dabartinės ES žemės ūkio ir maisto gamybos sistemos apžvalga. Toliau pereisime prie svarbiųjų išorės veiksnių, kurie lemia permainas ir verčia vystyti dabartinę sistemą, aptarimo. Remdamiesi šia analize pateiksime apibendrinimą, kuriame pabrėžiamos svarbiausios būsimos ES žemės ūkio ir maisto atsargų problemos bei išdėstomos galimi alternatyvūs veiklos metodai. Galiausiai įvertinsime šiuos metodus ir ES vaidmenį aprūpinant maistu pasauliniu mastu žvelgiant iš gamintojo ir vartotojo pozicijų.

3. ES žemės ūkio ir maisto politika bei sektoriuje vyraujančios tendencijos

3.1. EEB (ES) maisto ir žemės ūkio tikslai ir sektoriaus bei rinkos tendencijos

3.1.1. Daugelį dešimtmečių ES žemės ūkio ir maisto gamyba vystėsi panašiai kaip ir kiti poslinkiai visuomenėje. Anksčiau dėmesys buvo skiriamas gamybos didinimui, kuris lėmė didelį eksportui skirtą perteklių devintajame dešimtmetyje. Tai buvo dešimtmetis, kurio metu atsirado aplinkosaugos problemų žemės ūkyje (galima būtų pateikti mėšlo naudojimo intensyvaus ūkininkavimo vietovėse ir vandens tiekimo problemų pavyzdžių).

3.1.2. Ekologinis ūkininkavimas tapo atsaku intensyvios žemdirbystės ir ekologinėms problemoms ir yra vienas iš produktų diferenciacijos pavyzdžių: kai kurios vartotojų grupės yra pasirengusios brangiau mokėti už maistą, pagamintą taikant aplinkai nekenkiančius ūkininkavimo būdus. Dešimtąjį dešimtmetį prisiminsime kaip gyvūnų ligų ir zoonozių dešimtmetį, kai ES gyvulininkystės sektoriui ir maisto pramonei smogė galvijų spongiforminė encefalopatija ir kiaulių maras. Maisto sauga tapo svarbiu maisto tiekimo veiksniu, daug šalių ėmė skirti daugiau lėšų tokiems dalykams kaip salmonelių aptikimas ir prevencija.

3.1.3. Šios problemos ir priemonės joms spręsti padėjo formuoti ES žemės ūkio ir maisto politiką. Pastaraisiais metais iškilo tokie svarbūs klausimai kaip bioenergijos gamyba iš žemės ūkio žaliavų, t. y. žemės ūkis tapo bioenergijos žaliavų šaltiniu.

3.1.4. Kitas naujas ir aktualus aspektas – maisto maistinė vertė ir jos svarba visuomenės sveikatai. Vertėtų atkreipti dėmesį į maisto produktų sudėtį ir tai, kokiu mastu reikėtų kaltinti maisto pramonę dėl Vakaruose plintančios nutukimo problemos. Į šį klausimą maisto sektorius turėtų atsižvelgti, pavyzdžiui, planuodamas ir pardavinėdamas produktus, o vartotojai – priimdami su vartojimu susijusius sprendimus. Atsakingas vartojimas turi būti paremtas vartotojų švietimu.

3.1.5. Šiuo metu opiausias klausimas yra maisto produktų ir žemės ūkio žaliavų bei galutinių produktų kainų staigus augimas: svarbu žinoti, ar šis didėjimas yra ilgalaikis ir turėsiantis poveikį aprūpinimui maistu pasaulio mastu ir skurdžiai gyvenančių žmonių gyvenimo sąlygoms. Sprendimus priimantys asmenys turėtų atsižvelgti ir į pasikeitusias rinkos sąlygas: ar politikos priemonės, skirtos rinkoms, kuriose maisto produktų kainos yra mažos ir nuolat mažėja, vis dar tinka pasikeitus aplinkybėms?

3.2. ES žemės ūkio politikos ir žuvininkystės srities pasikeitimai

3.2.1. ES žemės ūkio politika rėmėsi stipria vidaus rinka ir rinkos reguliavimu naudojant subsidijų schemas, jos tikslas – užtikrinti stabilų aprūpinimą maistu visose šalyse ir bet kokiomis aplinkybėms. ES politikos pagrindas – Europos žemės ūkio modelis, kuris sudaro sąlygas saugoti žemės ūkio įvairovę ir užtikrina ūkininkavimo pelningumą net ir nepalankioje padėtyje esančiuose ES regionuose. Buvo siekiama gaminti kokybišką, saugų maistą už pagrįstas kainas ES vartotojams.

3.2.2. Vykstant globalizacijai žemės ūkio politika įgavo tarptautinį pobūdį, todėl atsirado naujų problemų, susijusių su BŽŪP reforma. Tarp jų – didėjanti konkurencija ir ūkininkų pajamų politikos administravimo problema. Jau seniai žemės ūkio rinkų problemas lemia žemos produktų kainos, išeities iš šios situacijos buvo bandoma ieškoti reformuojant ES žemės ūkį.

3.2.3. 1999 m. ir 2003 m. žemės ūkio reformų metu buvo bandoma pereiti prie sistemos, kuri būtų labiau orientuota į rinką, panaikinant intervencines schemas, mažinant administracines sąnaudas ir nutraukiant ryšį tarp tiesioginių subsidijų ir gamybos apimties. Buvo įvykdytos daugelio produktų rinkų organizavimo reformos, kurios kai kuriems ES ūkininkams sukėlė sunkumų. Atsižvelgdama į šias permainas ES suformulavo savo tikslus šiuo metu vykstančiam Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) prekybos derybų raundui.

3.2.4. Šiuo metu ES rengia BŽŪP padėties įvertinimą, kuris turėtų suteikti galimybę tam tikram sureguliavimo procesui šioje srityje ir kurio pagrindiniai tikslai – įvertinti 2003 m. BŽŪP reformos įgyvendinimą ir šį reformos procesą reikiamai pakoreguoti supaprastinant žemės ūkio politiką, kad būtų galima pasinaudoti naujomis rinkos galimybėmis ir įveikti naujus rinkoje ir visuomenėje iškylančius iššūkius. Įvertinimas vyks tuo metu, kai pasaulio žemės ūkio produktų rinkose jaučiami dideli sukrėtimai ir kyla rimtas pavojus aprūpinimui maistu.

3.2.5. Be žemės ūkio, žuvininkystė yra dar vienas svarbus mūsų aprūpinimo maistu šaltinis. 2005 m. bendra pasaulinė žuvininkystės produktų gamyba pasiekė beveik 142 mln. tonų, o tai sudaro 16,6 kg žuvies vienam pasaulio gyventojui ir daugiau kaip 15 proc. pasaulinės gyvūnų miltų gamybos. Žuvininkystės produktai yra svarbūs aprūpinimui maistu. Be to, veikla, susijusi su žuvininkyste ir akvakultūra, yra svarbus mitybos, darbo vietų ir pajamų šaltinis tiek Europoje, tiek besivystančiose šalyse. ES turėtų siekti užtikrinti, kad besivystančios šalys taip pat sugebėtų valdyti ir naudoti savo žuvų išteklius pačiu efektyviausiu būdu.

3.2.6. ES veiksmai šioje srityje turėtų būti grindžiami kompleksiškumo principu, derinant tausų žuvų išteklių naudojimą ir skurdo mažinimą ir užtikrinant pusiausvyrą tarp išsivysčiusių ir besivystančių šalių. Reikėtų atsižvelgti į šiuos argumentus:

1) ES turėtų vystyti vietos žvejybos būdus ir remti tvarios ir atsakingos žuvininkystės ir akvakultūros plėtrą;

2) ES turėtų toliau importuoti žuvininkystės produktus ir stiprinti maisto saugos ir vartotojų teisių gynimo praktiką;

3) ES turėtų remti Europos žvejų žvejybą trečiųjų šalių vandenyse, jeigu tokia veikla neginčijamai naudinga tų šalių ir jų piliečių interesams;

4) vandenynai ir jūros yra Europos gamtinių išteklių ir mūsų pasaulinio paveldo dalis. ES privalo užtikrinti, kad jos ir ES nepriklausančių šalių vandenyse nebūtų pereikvojami žuvų ištekliai.

3.3. Permainų būtinybė: išorės veiksniai, darantys poveikį ES žemės ūkio ir maisto politikai

3.3.1. ES žemės ūkio ir maisto politikos sistema formavosi pastaruosius 50 metų, kaip jau kalbėta pirmiau, ir yra jos pačios tikslų, galimybių ir išorės veiksnių rezultatas. Iš išorės veiksnių, kurie padėjo keisti ir formuoti politiką, pirmiausia paminėtina ES prekybos politika (dabartinis PPO prekybos derybų Dohos raundas), technologinė plėtra, aplinkosaugos problemos ir maisto rinkų tendencijos.

3.3.2. Daugiašalių PPO prekybos derybų Dohos raundas truko beveik septynerius metus. Jo metu pavyko rasti tam tikrų dalinių sprendimų, tačiau apskritai į priekį buvo stumiamasi labai lėtai. ES aktyviai dalyvavo procese sprendžiant įvairiausius derybų klausimus. Kai kurios šalys nenori pažangos, kuri lemtų sėkmingą derybų baigtį. ES padarė didelių nuolaidų, pavyzdžiui, žemės ūkyje, pramonėje ir sprendžiant klausimus, susijusius su besivystančiomis šalimis. Kad tarptautinė prekybos sistema galėtų veikti, svarbu derybose rasti sprendimą.

3.3.3. Žemės ūkis tradiciškai būna didelė nesutarimų derybose priežastis, nes dauguma šalių gina savo gamybą būtiniausio saugumo sumetimais. Kitos derybų šalys yra didelės eksportuotojos, tačiau savo rinkų nenori atverti importui. ES yra ne tik didelė tam tikrų produktų eksportuotoja, bet ir didžiausia pasaulyje maisto importuotoja. 2007 m. ES maisto pramonė eksportavo maisto produktų už 54,6 milijardo eurų, tuo tarpu ES perdirbtų maisto produktų importas siekė 52,6 milijardo eurų.

3.3.4. Jeigu Dohos derybų raunde artimiausiu metu būtų pasiektas rezultatas, ES žemės ūkio rinkos susidurtų su nauja situacija. Remiantis dabar pateiktais pasiūlymais, iki 2014 m. bus panaikintos eksporto subsidijos, o apsauginiai tarifai bus sumažinti daugiau kaip 50 proc. Tai galėtų reikšti, kad ES žemės ūkio sektorius praras daugiau kaip 20 milijardų eurų. Pastaruoju metu padidėjusios žemės ūkio produktų kainos turės įtakos prekybos struktūrai ir galutiniam rezultatui.

3.3.5. ES atkreipė dėmesį į nemažai svarbių veiksnių, susijusių su prekyba žemės ūkio produktais, pavyzdžiui, aplinkosaugos ir socialinių standartų ir gyvūnų gerovės (t. y. nekomercinių veiksnių) klausimus. Deja, šie pasiūlymai nepadėjo padaryti pažangos. Gamybos reglamentavimas ir standartai turėtų būti suderinti, kad būtų sudarytos vienodos sąlygos prekybai pasauliniu mastu.

3.3.6. Europos Sąjunga derybose skurdžiausioms besivystančioms šalims suteikė didelių lengvatų panaikindama importo tarifus; tikimasi, kad toms šalims bus sudarytos geresnės galimybės prekiauti žemės ūkio produktais. Taip pat svarbu, kad besivystančių šalių žemės ūkio produktų gamyba pasinaudotų didesniais ištekliais, lengvatiniu režimu ir technine pagalba. ES turėtų remti ir tokias iniciatyvas, kuriomis siekiama paremti gamybą, skirtą besivystančių šalių vidaus rinkai, ir skatinti kaimo vietovių gamintojų organizacijas. Besivystančių šalių prekybos sąlygos gerokai skiriasi ir rengiant naujas prekybos taisykles reikėtų į tai atsižvelgti.

3.3.7. Pastaruoju laikotarpiu pasikeitusi situacija pasaulinėse žemės ūkio produktų rinkose turės įtakos prekybai maisto produktais ir jos struktūrai. Jeigu kainų kilimas bus nuolatinis, jis turės netiesioginės įtakos naujiems prekybos politikos susitarimams ir sąlygoms. Iš tikrųjų, ES pradėjo pratęsinėti dvišalius prekybos susitarimus su daugeliu prekybos partnerių, iš dalies dėl sunkiai vykstančių daugiašalių derybų ir dėl sparčių pokyčių, pavyzdžiui, maisto ir energijos rinkose. Reikėtų siekti sudaryti susitarimą ir sukurti intervencinį mechanizmą, kurie galėtų būti skirti produktų kainų svyravimams sumažinti ir rinkų pusiausvyrai įgyvendinti.

3.4. Klimato kaita ir technologinė plėtra

3.4.1. Aplinkosaugos problemos

3.4.1.1. Svarbiausias aplinkos veiksnys – pokyčiai, kuriuos lėmė klimato kaita, o taip pat tos kaitos paskatintos politikos priemonės. Pati klimato kaita daro įtaką pasaulio klimato sąlygoms, taigi gamyba turi prie jų prisitaikyti, o tai mažina žemės ūkio našumą. Politinės priemonės turi ir netiesioginį poveikį: veiksmai, kurių imamasi klimato kaitai sulėtinti, verčia keisti gamybos struktūras ir metodus; jos savaime mažina našumą. Klimato kaita daro didelį poveikį ne tik žemės ūkiui, bet ir maisto pramonės galimybėms ir jos pelningumui.

3.4.1.2. Konkrečiai galima būtų paminėti bioenergijos gamybą, kuriai naudojamos žemės ūkio žaliavos. Šiuo metu maisto produktų rinkos yra glaudžiai susijusios su energijos rinkomis, nes bioenergijos ir maisto produktų gamyba konkuruoja tarpusavyje dėl tų pačių žaliavų; be to, šiandien žemės ūkio produktų gamyba itin priklauso nuo iškastinio kuro. Dėl šios konkurencijos kainų raida energijos rinkose ir politikos priemonės, turinčios poveikį toms rinkoms, tiesiogiai veikia ir maisto rinkas.

3.4.1.3. Žaliavų, kurios tinka maisto produktų gamybai, naudojimas bioenergijai gaminti, didina žemės ūkio produktų paklausą ir jų kainas.

3.4.1.4. Šiltnamio efektas yra plačiai paplitusi ekologinė problema, kuri nustelbia daug kitų aplinkosaugos klausimų, tarp kurių yra ir bioįvairovė – svarbus pasauliui klausimas. ES genetinės bazės įvairovės apsauga įgauna vis didesnę svarbą apsaugant saugomas vietoves ir pirmines augalų bei gyvūnų rūšis. Šis procesas vyksta kaip sudedamoji arba papildoma gamybos dalis ir genų banko kūrimo veikla. Už Europos ribų susiduriama su tais pačiais poreikiais, tačiau rūšių įvairovė čia gali būti kur kas didesnė, o ekonominių galimybių – mažiau.

3.4.1.5. Be biologinės įvairovės, užkrečiamos gyvūnų ligos ir zoonozės bei svetimos rūšys yra problemos, kurios vis dažniau tampa aktualios dėl tarptautinės prekybos, transporto ir bendradarbiavimo. Kiaulių maras, galvijų spongiforminė encefalopatija (GSE), snukio ir nagų liga bei salmoneliozė, turbūt, yra vienos geriausiai žinomų biosaugumo problemų ES, tuo tarpu pasauliniu lygiu nerimą kelia galima paukščių gripo epidemija. Ligos ir kenkėjai plinta jiems būdingu būdu; bendras jų ypatumas tas, kad jie daro tiesioginį ir netiesioginį poveikį maisto gamybai ir yra abejonių šaltinis, kai kalbama apie vartotojų pirkimo sprendimus. Be to, jie, kaip veiksnys, mažinantis tiekimo patikimumą, turi ilgalaikį poveikį.

3.4.2. Naujos technologijos

3.4.2.1. Žemės ūkio produktų kaip žaliavos bioenergijai gaminti paklausa padidėjo ne tik dėl politikos priemonių, kurių buvo imtasi siekiant sumažinti grėsmę aplinkai, bet ir dėl technologinės plėtros. Biotechnologijos atveria daugybę naujų galimybių veiksmingesnei produktų gamybai ir perdirbimui maisto ir ne maisto rinkose. Energijos srityje atsiranda naujų tinkamų parduoti produktų: bioenergija, gaminama iš celiuliozės, ir iš krakmolo gaminama energija.

3.4.2.2. Kartu su biotechnologijų naujovėmis atsirado daug naujų gamybos metodų. Biotechnologijų naujovės yra laikomos svarbiu žingsniu didinant gamybos veiksmingumą. Šį procesą reikėtų remti mokslinių tyrimų ir technologinės plėtros iniciatyvomis. Atmetus pranašumus, būtina atsižvelgti ir į galimą riziką sveikatai ir aplinkai. Susiduriama su problema, kad dažnai nebūna aiškūs biotechnologinių metodų šalutiniai poveikiai gyvūnų, augalų sveikatai ir ekosistemų būklei.

3.4.2.3. Pakankamų duomenų ir tyrimų, įrodančių šalutinį modernios biotechnologijos poveikį aplinkai ir sveikatai, trūkumas padarė poveikį vartotojų nuomonei apie šios technologijos diegimą. Reikia rimtai atsižvelgti į vartotojų nuomonę ir susirūpinimą dėl technologinės plėtros, reikia tinkamai ženklinti rinkoje esančius produktus.

3.5. Kainų raida maisto rinkose

3.5.1. Pastaruosius dvejus metus žemės ūkio produktų ir keleto svarbių pagrindinių maisto produktų kainos smarkiai išaugo. Taip įvyko dėl daugelio priežasčių, įskaitant padidėjusią paklausą dėl išaugusio gyventojų skaičiaus, aukštesnių energijos kainų, pasaulyje sumažėjusių atsargų ir to mažėjimo paskatintų investicijų į žemės ūkio produktus ir su jais susijusių spekuliacinių sandorių, klimato sąlygų, tiek ekstremalių vietos oro sąlygų, tiek labiau nuolatinio pobūdžio kaitos grėsmės.

3.5.2. Sunku, remiantis tik prognozėmis, pasakyti, kokia bus rinkų raida ateityje. Pastaraisiais mėnesiais nukritusios kainos neleidžia spręsti, kokios bus galutinės kainos. Bet kuriuo atveju, kainų tendencijos daro nemažą poveikį besivystančiose šalyse, o poveikis juntamas išsivysčiusiose šalyse, įskaitant ES.

3.5.3. ES aukštesnės pasaulio rinkos kainos lėmė įsivaizdavimą, kad žemės ūkio ir maisto politikos srityje atsirado šiek tiek daugiau veiksmų laisvės nei anksčiau. Maisto produktų pirkėjams maisto kainų pakilimas atrodo staigus ir iš tikrųjų jis padarė poveikį bendram infliacijos rodikliui ES šalyse. Panašus modelis, gal šiek tiek dramatiškesnis, akivaizdus besivystančiose šalyse: buvo nemažai šalių, iš kurių neseniai gauti pranešimai apie riaušes dėl maisto produktų stygiaus ir kainų. Be to, tapo aišku, kad padidėjusios kainos padarė teigiamą poveikį kai kuriems gamybos sektoriams – šiuo metu vietos gamintojai pirmą kartą po ilgesnio laiko gali konkuruoti su importuotu maistu pasaulio rinkos kainomis. Laikui bėgant, tokia padėtis gali padidinti maisto gamybą ir sudaryti vietos gyventojams galimybę gaminti. Tai iš tiesų pavyks, jeigu ekonomikos augimas bus pakankamas, kad vartotojams užtektų pinigų nusipirkti maisto.

3.5.4. Maisto kainų didėjimas pasaulio rinkose gali padidinti maisto gamybos mastą. Tačiau dėl didesnių kainų pasaulyje gali paaštrėti bado problema, nes skurdžiai gyvenantiems žmonėms vis sunkiau nusipirkti būtiniausių maisto produktų, ypač tais atvejais, kai didesnė užauginamų grūdų dalis naudojama ne maisto produktams gaminti. Bet kuriuo atveju, naujoji padėtis daro poveikį pajamų paskirstymui valstybėse, todėl tai yra politiškai opus klausimas. Pasaulio organizacijų požiūris į ateities raidą vis dar neaiškus.

3.5.5. Akivaizdu, kad tai – ne paprastas galutinių produktų rinkų klausimas, nes kylant galutinių produktų kainoms atsiranda tendencija kilti gamybos veiksnių kainoms, ir atvirkščiai. Panašiai atsitiko ir dabar: pakilo energijos ir trąšų kainos, taigi tai nebūtinai reiškia, kad ūkininkai gyvena geriau nei anksčiau. Jeigu maisto pramonė negalės išsaugoti savo santykinės dalies galutinių produktų kainoje, ji taip pat nukentės dėl aukštesnių žaliavų kainų.

3.5.6. Kainų kilimas atspindi naują rinkos pusiausvyrą, kurią lėmė daug įvairių veiksnių. Iš esmės, šis kilimas rodo, kad pasaulio maisto pramonė, užtikrinanti pasaulinį aprūpinimo maistu patikimumą, gali pamaitinti žmones pagal jų poreikius. Anksčiau buvo laikomasi nuomonės, kad badą pasaulyje sukėlė ne gamybos galimybių trūkumas, bet nacionalinė ir tarptautinė politika. Artimiausiu metu ši išvada bus patikrinta: ar toliau didėjantis gyventojų skaičius, klimato kaita ir ne maisto produktai (atsižvelgiant į mažėjančius iškastinės energijos išteklius), keičia padėtį taip, kad ateityje maisto trūkumo jau nebelems tik politika, bet vis dažniau bendros gamybos apimties apribojimai?

3.5.7. Sprendžiant ypač sudėtingą pagrindinių maisto produktų kainų kitimo klausimą, reikia pagaliau atidžiai jį išnagrinėti, kadangi būtina užtikrinti kainų nustatymo skaidrumą visuose žemės ūkio maisto produktų vertės grandinės etapuose. Šiuo požiūriu valdžios institucijoms tenka atsakomybė siekti geresnio kainų atsekamumo vykdant atitinkamą kontrolę nesąžiningiems kai kurių subjektų veiksmams atskleisti ir kartu atlikti svarbų pedagoginį darbą suteikiant vartotojams patikimą ir išsamią informaciją.

3.6. Maisto kokybė, maisto sauga ir maistinės savybės

3.6.1. Be maisto kiekio maisto rinkose svarbų vaidmenį atlieka maisto kokybė, sauga, maistinės savybės ir vartotojų prioritetai. Maisto saugai taikomi standartai, kurių laikymąsi užtikrina ES maisto saugos tarnyba (EFSA).

3.6.2. Maistas yra sudėtinga sąvoka. Šiuo atveju vartotojų pasirinkimą lemia ne tik sveikatingumo veiksniai, bet ir kultūriniai elgesio motyvai. Daug diskutuojama dėl maisto produktų poveikio sveikatai ir atsakomybės už šį poveikį, rinkos subjektai kol kas šiuo klausimu nesutaria.

3.6.3. Vartotojų prioritetus lemia asmeninės vertybės ir nuomonės (pavyzdžiui, dėl ekologiško maisto), taip pat kultūriniai veiksniai, kuriuos sunku proporcingai įvertinti. Vis dėlto nereikėtų sumenkinti šių prioritetų kaip maisto rinkoms įtaką darančio veiksnio svarbos.

3.7. Vartotojų padėtis ir vaidmuo

3.7.1. Atsakingas vartojimas ir tvarus vartojimas, įskaitant perdirbimą, turi tapti įprasta praktika. Tai pasakytina tiek apie tiekimo grandinę, tiek apie vartotojus. Šį tikslą pasieksime, jeigu visuomenėje bus apie jį plačiai diskutuojama.

3.7.2. Europos vartotojams savaime suprantama, kad maistas turi būti geros kokybės, jo kaina turi būti pagrįsta. Be kainos, vartotojams taip pat labai svarbu laisvė rinktis ir pasirinkimo įvairovė. Paprastai žmonės nėra linkę rizikuoti maisto sauga.

3.7.3. Tačiau praktiškai daugelis vartotojų linkę į kompromisus, kai kalbame apie maisto produktų saugą ir jų kultūrinę reikšmę. Be to, daugeliui vartotojų svarbios maisto produkto konkrečios savybės, pavyzdžiui, ekologiškas auginimas ir žaliavos iš genetiškai modifikuotų organizmų gali turėti įtakos produktų pardavimo kainai.

3.7.4. Kokybės problemos parodo, koks svarbus yra informavimas: vartotojams būtina pasakyti, kokie yra su įvairiais gamybos būdais ir gamybos veiksniais susiję pavojai ir privalumai taip, kad jiems būtų aiški su produktais susijusi rizika. Reikėtų atsisakyti kategoriškumo, kad vartotojai galėtų patys įvertinti konkretaus produkto privalumus ir trūkumus.

3.7.5. Vartotojui nepaprastai svarbu žinoti, kuo pagrįsta yra kokybė, kuria remiasi jo pasirinkimas. Norint užtikrinti vartotojų pasitikėjimą būtina suteikti jiems galimybę lengvai susipažinti su informacija apie produktų kokybę. Be kitų dalykų, vartotojai yra daug reikalavę sugrįžti prie kilmės šalies žymėjimo, taip pat ir Europos maisto produktų atveju. Europos produktai paklausūs Europos rinkose, nes vartotojai gerai šviečiami ir užtikrinamas skaidrumas. Pakankamas dėmesys vartotojų politikai yra svarbus būsimo maisto gamybos vystymo veiksnys.

3.8. Vystymosi politika ir maisto gamyba

3.8.1. Tarptautiniuose forumuose priimtas ne vienas politinis sprendimas dėl pasaulinio bado problemos sprendimo, taip pat ir susijęs su Tūkstantmečio vystymosi tikslais. Deja, kol kas tegalime pasigirti kukliais praktiniais rezultatais. Ir toliau didėja alkanų žmonių skaičius – jų pasaulyje vis dar yra apie milijardas. Žemės ūkio gamybos apimčių didinimas nespėja paskui gyventojų skaičiaus augimą, taigi pasauliniu lygiu nepavyko surasti veiksmingo sprendimo naujai situacijai maisto gamybos srityje. ES dalyvavo šiose iniciatyvose tiek tarptautinėse organizacijose, tiek dvišalių santykių su besivystančiomis šalimis pagrindu. ES stengėsi aktyviai dalyvauti vystomajame bendradarbiavime ir prekybos politikoje, siekdama pagerinti maisto gamybą besivystančiose šalyse.

3.8.2. Maisto sauga turi tapti vienu svarbiausių tarptautinės vystymosi politikos elementų – taip galėsime sumažinti skurdą. Maisto gamybos vystymas turėtų būti besivystančių šalių nacionalinės politikos pagrindas. Kiekvienai besivystančiai šaliai reikėtų turėti savo nacionalinės žemės ūkio politikos, kuria remiantis būtų galima organizuoti pagrindinių maisto produktų tiekimą savo piliečiams.

3.8.3. Šį tikslą pasiekti galima sukūrus tinkamus mokymo, konsultacinius ir mokslinių tyrimų išteklius besivystančiose šalyse. Tarptautinė bendruomenė ir ES turėtų ryžtingiau stengtis, kad šie tikslai būtų įtraukti į vystymosi politikos programas.

3.8.4. Besivystančių šalių ūkininkams plėsti vidaus gamybą, parduoti produktus ir juos perdirbti, taip pat sustiprinti savo padėtį rinkoje turėtų padėti remiančios gamintojų organizacijos. Gerinant gamybos sąlygas besivystančiose šalyse reikėtų gerinti ir rizikos valdymą. Be gamybos, reikėtų atkreipti dėmesį į socialines problemas. JT sistemai reikia efektyvesnių maisto atsargų situacijos pagerinimo priemonių.

3.8.5. Vykdant prekybos politiką turi būti sudarytos sąlygos iš tiesų užtikrinti besivystančioms šalims galimybę turėti savo ekologinės paramos programą. Šį tikslą pasieksime tik iš esmės pagerinę besivystančių šalių administravimo patirtį kuriant prekybos taisykles ir sistemas. ES galėtų aktyviau prisidėti prie kvalifikacijos kėlimo besivystančiose šalyse. Tiksliau sugrupavus besivystančias šalis į mažiausiai išsivysčiusias šalis ir didžiąsias eksportuotojas pagerėtų labai skurdžių šalių pozicijos. ES šių tikslų siekė ir PPO derybose.

4. Galimos ES veiklos kryptųs ir ribojantys veiksniai

4.1. Keletą pastarųjų dešimtmečių buvo galima stebėti, kaip ES nuogąstavimai ir diskusija dėl maisto nuo perteklinės gamybos krypsta link aplinkosaugos problemų, gyvūnų gerovės klausimų ir atitinkamai gyvūnų ir žmonių sveikatos problemų ir visuomenės sveikatos. Ateityje, tačiau nebūtinai tolimoje ateityje, mūsų laukia grįžimas į išeities tašką: Europoje vis dažniau diskutuojama apie galimybes gauti maistą ir jo kainas, ši tendencija matoma keletą pastarųjų metų.

4.2. Tuo pat metu akivaizdu, kad ES nėra izoliuota sala: skurdas ir jo keliami sunkumai toliau liks didžiausia besivystančių šalių problema, o pasaulinis skurdas artimiausiu laikotarpiu neišnyks. ES tebėra atsakinga už skurdo mažinimo pastangas.

4.3. Didžiausias rūpestis ES, o taip pat maisto sektoriuje, yra galimybės apsirūpinti energija. Šiuo metu susiformavęs maisto sektorius naudoja labai daug energijos, taigi jam reikia užtikrinti energijos pasiūlą. Kitas ribojantis veiksnys, ypač pasauliniu lygmeniu, yra vanduo. Reikėtų pasistengti užtikrinti, kad šių išteklių būtų galima gauti.

4.4. ES turi keletą galimybių veikti. Pavyzdžiui, būtų galima didinti ES žemės ūkio ir žvejybos efektyvumą, tačiau tuo pat metu reikėtų atsižvelgti į aplinkosaugos problemas, gyvūnų gerovę ir visuomenės sveikatą. Siekdama gamybos veiksmingumo ES galėtų padidinti ūkius ir gamybos vienetus, tačiau tai taip pat reikia daryti atsižvelgiant į aplinkosaugos ir gyvūnų gerovės reikalavimus, nepamirštant ir gamintojų gerovės bei poreikio užtikrinti, kad kaimo vietovėse liktų gyventojų.

4.5. ES galėtų sustiprinti savo aprūpinimo maistu patikimumą kaupdama atsargas ir, be kita ko, įvairindama savo energijos išteklius. Biologinės energijos gamyba turi padidėti, tačiau ne maisto pasiūlos sąskaita.

4.6. ES taip pat turi ir toliau vadovautis humanistiniais principais ir prisiimti atsakomybę už emigraciją ir besivystančių šalių problemas, tuo pat metu sumažindama konfliktų kaimyniniuose regionuose tikimybę, stengdamasi užtikrinti, kad žmonės turėtų galimybę uždirbti pragyvenimui savo gimtosiose vietose tiek ES viduje, tiek už jos ribų.

ES turėtų remti besivystančių šalių gamintojus ir jų pastangas organizuoti veiklą, kad dirbdami drauge ir besimokydami vieni iš kitų gamintojai galėtų geriau patenkinti aprūpinimo maistu poreikius regionuose. Europos gamintojai turėtų dalyvauti ūkininkų bendradarbiavimo procese. 2008 m. liepos mėn. ES priėmė sprendimą iš principo skirti milijardą eurų iš žemės ūkio biudžeto besivystančių šalių ūkininkų ūkininkavimo sąlygoms pagerinti.

4.7. Taip pat svarbu pasauliniu mastu ugdyti atsakingą vartojimą ir sveikos mitybos įpročius: į racioną įtraukus daugiau daržovių žmonijai pavyktų patenkinti savo maisto poreikius sunaudojant mažiau energijos, skirtingai nuo tokios mitybos, kurioje dominuoja gyvūninės kilmės baltyminis maistas. Gamybos požiūriu svarbu užtikrinti, kad toliau būtų vystoma gamyba ir stiprinama mokslinė patirtis. ES privalo būti iniciatyvi šiose srityse, tiek vykdydama savo veiklą, tiek veikdama tarptautinėje arenoje.

5. Tiekimo patikimumas – ES aprūpinimo maistu pagrindas

5.1. Maisto tiekimo patikimumas yra svarbus mechanizmas kovojant su rizika ir užtikrinant maisto ir medikamentų atsargas ypatingomis aplinkybėmis. Nacionalinė tiekimo patikimumo užtikrinimo tvarka yra labai skirtinga įvairiose ES valstybėse narėse. Valstybei tapus ES nare paprastai sumažėja nacionalinė atsakomybė už tiekimo patikimumą, nes ES mano galinti prisiimti bendrą atsakomybę už tiekimo patikimumą krizių metu. ES vidaus rinka yra geras pagrindas siekti šio tikslo. Pastaraisiais metais įvykusios krizės buvo kokybinio pobūdžio ir nesusijusios su pagrindinių prekių trūkumu.

5.2. Vienas pagrindinių tiekimo patikimumo užtikrinimo tikslų yra pasirūpinti maisto žaliavų gamyba. Krizės atveju galima reguliuoti ir kontroliuoti maisto skirstymą. Šiuo atveju nepaprastai svarbus ūkininkų, prekybos, pramonės sektorių, valdžios institucijų ir kitų įstaigų bendradarbiavimas.

5.3. Jeigu krizė tęsiasi kurį laiką, gyvybiškai būtina tampa prieiga prie pagrindinių žemės ūkio gamybos veiksnių. Tai – trąšos, energijos ištekliai, pavyzdžiui, nafta, augalų apsaugos produktai, sėklos, vaistai gyvūnams, vanduo ir pan. Įstatymai reikalauja valdžios institucijų ypatingomis aplinkybėmis užtikrinti gamybos priemonių tiekimą. Todėl reikia aiškiai įvairiems subjektams paskirstyti užduotis ir planavimą. Skiriasi valstybių narių programos ir pasirengimo užtikrinti tiekimo patikimumą lygis. ES šiuo metu rengia naujas programas, kurios reikalingos pirmiausia todėl, kad didėja tarptautiniai pavojai.

5.4. Tiekimo patikimumą ES maisto sektoriui reikia sustiprinti pasirūpinant patikimesniais nei šiuo metu turimi mechanizmais ir procedūromis, kad ES galėtų pasiruošti galimoms naujoms krizėms. Atsargų kaupimo schemos, kurios yra pakankamai didelės ir apima visą ES, yra tiekimo patikimumo užtikrinimo esmė. Stabilios ir gerai veikiančios žemės ūkio produktų rinkos valstybėse narėse ir ES vidaus rinkoje yra tiekimo patikimumo pagrindas. Krizės atveju užtikrinant tiekimo patikimumą nepaprastai svarbus įvairių suinteresuotų subjektų patikimumas ir operatyvumas.

Briuselis, 2008 m. spalio 22 d. Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas Mario SEPI

(1) Kalbant apie nuomonės rengimą, 2008 m. rugsėjo 22 d. EESRK buvo surengtas klausymas „Realios kainų perspektyvos žemės ūkio ir maisto sektoriuje?“