KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI dėl Direktyvos 2005/71/EB dėl konkrečios įleidimo trečiųjų šalių piliečiams atvykti mokslinių tyrimų tikslais tvarkos taikymo /* KOM/2011/0901 galutinis */





ĮVADAS Tarybos direktyva 2005/71/EB dėl konkrečios įleidimo trečiųjų šalių piliečiams atvykti mokslinių tyrimų tikslais tvarkos (toliau – direktyva)[1] buvo ketvirtas teisės aktas, priimtas teisėtos migracijos srityje po to, kai Amsterdamo sutartyje buvo nustatytas įgaliojimas priimti šios srities teisės aktus. Pasikonsultavusi su Europos Parlamentu jį 2005 m. spalio 12 d. vieningai priėmė Taryba. Danija ir Jungtinė Karalystė nėra įpareigotos laikytis šios direktyvos. Bendras šios direktyvos tikslas – mažinti kliūtis trečiųjų šalių piliečiams tyrėjams (toliau – tyrėjai) atvykti į ES ir gyventi joje, taip pat suteikti jiems teises judėti ES viduje. Šioje direktyvoje nustatyta sistema buvo naujoviška tuometiniame ES migracijos srities acquis . Konkrečiai patvirtintos mokslinių tyrimų organizacijos galėjo su tyrėjais sudaryti susitarimus dėl priėmimo, pagal kuriuos tyrėjams nebereikėjo gauti leidimo dirbti, o tik leidimą gyventi. Šioje ataskaitoje įvertintas direktyvos taikymas[2]. Ji parengta remiantis Komisijos užsakytu tyrimu[3] ir kitais šaltiniais, įskaitant specialias Europos migracijos tinklo surengtas apklausas[4] ir diskusijas su valstybėmis narėmis. Valstybėms narėms suteikta galimybė peržiūrėti ir patikslinti su jomis susijusią konkrečią faktinę informaciją. STEBėSENA IR PERKėLIMAS į NACIONALINę TEISę Valstybės narės turėjo perkelti šią direktyvą į nacionalinę teisę iki 2007 m. spalio 12 d. (17 str.) ir pranešti šią informaciją Komisijai. Nuo 2007 iki 2011 m. Komisija rengė susitikimus su valstybėmis narėmis, kuriuose svarstė direktyvos įgyvendinimo ir aiškinimo klausimus. 2007 m. Komisija pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 258 straipsnį ( ex 226 straipsnį) pradėjo pažeidimo tyrimo procedūrą prieš 17 valstybių narių dėl to, kad jos vėlavo įgyvendinti direktyvą arba deramai nepranešė Komisijai apie direktyvai įgyvendinti skirtų nacionalinės teisės aktų priėmimą. Nuo tada visos valstybės narės laipsniškai priėmė direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemones, todėl pažeidimo tyrimo procedūra dėl nepranešimo buvo nutraukta. PERKėLIMO į NACIONALINę TEISę PRIEMONIų ATITIKTIS Apibrėžtys (2 str.) Direktyvos 2 straipsnyje apibrėžtos „mokslinių tyrimų“, „mokslinių tyrimų organizacijos“ ir „tyrėjo“ sąvokos. Nors dauguma valstybių narių suderino savo „mokslinių tyrimų“ ir „mokslinių tyrimų organizacijos“ apibrėžtis su direktyva, mažiau kaip pusė valstybių narių suderino „tyrėjo“ apibrėžtį. Siekiant baigti kurti Europos mokslinių tyrimų erdvę ir didinti Europos, kaip mokslinių tyrimų vietos, patrauklumą, svarbu, kad visos valstybės narės vienodai aiškintų ir taikytų minėtas apibrėžtis. Taikymo sritis (3 str.) Direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, kurie kreipiasi dėl įleidimo į valstybės narės teritoriją mokslinių tyrimų projektui vykdyti. 12 valstybių narių nustatė tokią pačią kaip direktyvos taikymo sritį[5]. Taikymo sritis Belgijoje, Estijoje, Airijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Austrijoje, Portugalijoje ir Rumunijoje neapima visų direktyvos taikymo srities elementų, o Ispanijoje, Latvijoje, Lietuvoje, Nyderlanduose ir Slovėnijoje nesiimta aiškių direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių. Neatrodo, kad tai praktiškai kliudytų trečiųjų šalių piliečiams tyrėjams pasinaudoti direktyvos teikiama nauda. Palankesnės nuostatos (4 str.) Kai kurios valstybės narės yra sudariusios dvišalius ir (arba) daugiašalius susitarimus, kuriuose konkrečių trečiųjų šalių piliečiams nustatytos palankesnės negu direktyvoje sąlygos. Svarbiausias šių susitarimų tikslas yra nustatyti taikytinus socialinės apsaugos teisės aktus ir užtikrinti socialinės apsaugos perkeliamumą. Mokslinių tyrimų organizacijos (5 ir 6 str.) Mokslinių tyrimų organizacijų patvirtinimas (5 str.) 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad mokslinių tyrimų organizacijos, norinčios įdarbinti tyrėjus, turi būti specialiai patvirtintos. Valstybės narės pačios nustato konkrečią nacionalinę patvirtinimo procedūrą[6]. Patvirtinimas turėtų būti suteiktas ne mažiau kaip penkeriems metams ir tik išimtiniais atvejais trumpesniam laikotarpiui (5 straipsnio 2 dalis). Dauguma valstybių narių laikosi šių nuostatų[7]. Latvijoje, Lietuvoje ir Portugalijoje taikoma tik bendro pobūdžio, t. y. su direktyva konkrečiai nesusijusi švietimo ir (arba) mokslinių tyrimų įstaigų akreditavimo tvarka. Pagal šią tvarką paprastai taikomos palankesnės sąlygos, nes nacionalinės mokslinių tyrimų organizacijos neprivalo atlikti papildomos patvirtinimo procedūros, kad galėtų priimti tyrėjus pagal direktyvą. Kitose valstybėse narėse (Graikijoje, Prancūzijoje ir Austrijoje) visi nacionaliniai viešieji universitetai laikomi patvirtintais, taigi patvirtinimo reikia tik kitų rūšių organizacijoms. Slovėnijoje nėra nuostatų dėl patvirtinimo laikotarpio ir tvirtinančioji institucija turi teisę bet kada patikrinti, ar mokslinių tyrimų organizacija vis dar atitinka pradines sąlygas. Tai neatitinka direktyvos nuostatų. Pagal direktyvos 5 straipsnio 3 ir 4 dalis valstybėms narėms suteikta laisvė iš mokslinių tyrimų organizacijų reikalauti rašytinio įsipareigojimo, kad jos kompensuos su galimu tyrėjo neteisėtu buvimu ir grįžimu susijusias išlaidas, ir patvirtinimo, kad iš tikrųjų atliekami moksliniai tyrimai[8]. Šiomis dviem galimybėmis pasinaudojo Vokietija, Kipras, Liuksemburgas, Malta, Austrija, Lenkija, Rumunija, Slovėnija ir Slovakija. Belgija, Čekija, Graikija, Italija, Lietuva, Vengrija ir Nyderlandai į nacionalinę teisę perkėlė tik nuostatą dėl neteisėto buvimo ir grįžimo, o Airija ir Suomija – tik reikalavimą patvirtinti atliktą darbą. Ispanijoje, Prancūzijoje, Portugalijoje ir Švedijoje nė viena iš šių nuostatų neperkelta į nacionalinę teisę. Bulgarijoje, Estijoje ir Latvijoje remiamasi bendro pobūdžio apibrėžtimis, kurios pateiktos atitinkamuose įstatymuose dėl imigracijos, ir mokslinių tyrimų organizacijos laikomos rėmėjais, kurie įsipareigoja padengti visas išlaidas tyrėjo neteisėto buvimo šalyje atveju. Reikalavimas, kad valstybės narės paskelbtų ir reguliariai atnaujintų patvirtintų mokslinių tyrimų organizacijų sąrašą (5 straipsnio 5 dalis), buvo perkeltas į 19 valstybių nacionalinę teisę[9]. Nors Estija, Airija, Italija, Lietuva ir Portugalija neturi teisinių įsipareigojimų skelbti šį sąrašą, praktiškai jis skelbiamas nacionalinės tvirtinančiosios institucijos interneto svetainėje. Kai kuriose valstybėse narėse šis sąrašas skelbiamas tik oficialiuose dokumentuose, su kuriais gali būti sunku susipažinti. Reguliarus atnaujinimas aiškinamas įvairiai; kai kurie sąrašai atnaujinami tik kartą per metus. Pagal 5 straipsnio 6 ir 7 dalis valstybės narės gali nustatyti konkrečias sąlygas, kuriomis mokslinių tyrimų organizacijų patvirtinimas būtų panaikintas arba būtų atsisakyta jį pratęsti, taip pat susitarimų dėl priėmimo ir tyrėjų leidimų gyventi pasekmes[10]. 14 valstybių narių į nacionalinę teisę perkėlė abi nuostatas[11]. Belgijoje, Bulgarijoje, Airijoje, Vengrijoje, Italijoje, Maltoje, Austrijoje, Slovėnijoje ir Švedijoje nėra jokių konkrečių pasekmių, kai atsisakoma pratęsti mokslinių tyrimų organizacijos patvirtinimą arba jis panaikinamas. Ši nuostata nėra perkelta į Lietuvos ir Portugalijos nacionalinę teisę. Mokslinių tyrimų organizacijos ir tyrėjo susitarimas dėl priėmimo (6 str.) Susitarime dėl priėmimo tyrėjas įsipareigoja užbaigti mokslinių tyrimų projektą, o mokslinių tyrimų organizacija įsipareigoja tuo tikslu priimti tyrėją (6 straipsnio 1 dalis). Valstybės narės atsižvelgia į šią nuostatą įvairiais būdais: daugumoje valstybių reikalingas tik susitarimas dėl priėmimo[12], kitose valstybėse (Belgijoje, Estijoje, Airijoje, Ispanijoje, Italijoje, Austrijoje ir Lenkijoje[13]) kartu su susitarimu dėl priėmimo arba vietoj jo yra privaloma sudaryti darbo sutartį, o Latvijoje ir Portugalijoje reikia tik darbo sutarties. 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad mokslinių tyrimų organizacija, prieš pasirašydama susitarimą dėl priėmimo, privalo patikrinti tyrėjo projekto tikslą ir trukmę, jam įgyvendinti reikalingus finansinius išteklius, tyrėjo kvalifikaciją, ar tyrėjui pakaks mėnesinių pajamų, kad nereikėtų kreiptis į tos valstybės narės socialinės paramos sistemą, ir ligos draudimą. Susitarime dėl priėmimo taip pat privaloma nustatyti teisinius santykius su tyrėju ir jo darbo sąlygas. Ši nuostata teisingai perkelta į daugumos valstybių narių nacionalinę teisę[14]. Austrijoje nereikalaujama susitarime dėl priėmimo nurodyti teisinių santykių ir tyrėjų darbo sąlygų, jeigu sudaromos darbo sutartys, o Lietuvoje, Portugalijoje ir Slovėnijoje nereikalaujama, kad mokslinių tyrimų organizacija nurodytų mokslinių tyrimų tikslą ir trukmę, turimus finansinius išteklius ir tyrėjo kvalifikaciją. 6 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms suteikta laisvė nustatyti reikalavimą, kad mokslinių tyrimų organizacija tyrėjui pateiktų individualų pareiškimą apie jo finansinę atsakomybę už išlaidas, kurios jo neteisėto buvimo toje valstybėje ir grįžimo atveju būtų patirtos iš valstybės lėšų. Šią neprivalomą nuostatą į nacionalinę teisę perkėlė 10 valstybių narių[15]. 6 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad susitarimas dėl priėmimo netenka galios, jeigu tyrėjui neleidžiama atvykti arba kai tyrėjo ir mokslinių tyrimų organizacijos teisiniai santykiai nutraukiami. Šios nuostatos laikosi dauguma valstybių narių[16]. Italijoje galioja aiški nuostata, kad jeigu tyrėjui nesuteikiama leidimo gyventi, susitarimas dėl jo priėmimo netenka galios. Ši nuostata ne visiškai perkelta į nacionalinę teisę Estijoje ir Prancūzijoje, kuriose nustatyta, kada galios netenka tyrėjų leidimai gyventi, o ne susitarimai dėl jų priėmimo. Vokietijoje ir Lenkijoje nustatyta, kad susitarimai dėl priėmimo netenka galios tais atvejais, kai tyrėjai neįleidžiami į šalį, tačiau tyrėjų ir mokslinių tyrimų organizacijų teisinių santykių nutraukimas nereguliuojamas. Lietuvoje, Austrijoje ir Portugalijoje šių nuostatų perkelti į nacionalinę teisę nenumatoma. Pagal 6 straipsnio 5 dalį mokslinių tyrimų organizacijos privalo nedelsdamos informuoti atitinkamas nacionalines institucijas apie bet kokį įvykį, kuris gali sukliudyti įgyvendinti susitarimą dėl priėmimo. Daugumoje valstybių narių ši nuostata yra perkelta į nacionalinę teisę ir jos laikomasi[17]. Estijoje, Latvijoje ir Nyderlanduose, jeigu trečiosios šalies pilietis nebeatitinka sąlygų, kuriomis remiantis jam buvo suteiktas leidimas, taikoma bendroji prievolė pranešti apie rėmėją pagal imigracijos įstatymą. Minėta nuostata neperkelta į Prancūzijos, Italijos[18], Lietuvos ir Portugalijos teisės aktus. Įleidimas, gyvenimas šalyje ir šeimos susijungimas (7, 8, 9 ir 10 str.) Įleidimo sąlygos (7 str.) 7 straipsnyje nustatytos tyrėjų įleidimo į valstybių narių teritoriją sąlygos. Šios nuostatos yra perkeltos į beveik visų valstybių narių nacionalinę teisę. Jomis arba nustatyta atskira trečiųjų šalių piliečių tyrėjų grupė, arba šiems asmenims taikomi bendrieji imigraciją reglamentuojantys teisės aktai. Paprastai valstybės narės laiko tyrėjus bona fide potencialiais imigrantais ir siūlo jiems palankesnes sąlygas nei kitų grupių imigrantams. 2 dalyje nustatyta, kad valstybės narės gali patikrinti sąlygas, kuriomis grindžiamas susitarimas dėl priėmimo, ir sąlygas, kuriomis jis buvo sudarytas. Šia galimybe pasinaudojo tik Belgija, Bulgarija, Graikija, Kipras, Liuksemburgas ir Nyderlandai. Apskritai atrodo, kad kai kyla abejonių dėl pateikto prašymo, dauguma imigracijos institucijų patikrina susitarimo dėl priėmimo galiojimą ir sąlygas. 3 dalyje nustatyta, kad valstybės narės, atlikusios reikiamus patikrinimus ir įsitikinusios, kad tenkinami visi reikalavimai, privalo leisti tyrėjams atvykti. Dauguma valstybių narių[19] aiškiai perkėlė šią nuostatą į nacionalinę teisę. Kitų valstybių narių nacionalinės teisės aktuose nepakankamai aiškiai nustatytos sąlygos dėl leidimo tyrėjams atvykti į jų teritoriją ir joje pagal susitarimą dėl priėmimo vykdyti mokslinius tyrimus, dėl to gali kilti kliūčių tyrėjams atvykti į tas valstybes nares, nes jų institucijos gali savo nuožiūra spręsti, ar leisti tyrėjui atvykti, ar ne. Todėl atrodo, kad tokia tvarka ne visai atitinka direktyvą. Leidimo gyventi galiojimo trukmė (8 str.) 8 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės privalo išduoti leidimą gyventi mažiausiai vienerių metų laikotarpiui ir pratęsti jį, jei tebesilaikoma sąlygų. Jei numatoma mokslinių tyrimų projekto trukmė yra trumpesnė kaip vieneri metai, leidimas gyventi išduodamas projekto vykdymo laikotarpiui. Bulgarijoje, Vokietijoje, Kipre, Lietuvoje, Liuksemburge, Maltoje, Lenkijoje, Suomijoje ir Švedijoje šios direktyvos nuostatos tiksliai perkeltos į nacionalinę teisę. Čekijoje, Estijoje, Austrijoje, Portugalijoje ir Slovakijoje leidimas gyventi išduodamas laikotarpiui iki dvejų metų, o Graikijoje ir Italijoje – mokslinių tyrimų projekto laikotarpiui; pastaroji tvarka taikoma ir Belgijoje, Ispanijoje, Latvijoje, Vengrijoje, Nyderlanduose ir Rumunijoje (Ispanijoje ir Vengrijoje leidimai išduodami ne ilgiau kaip penkeriems metams). Prancūzijoje leidimą galima pratęsti vieneriems metams ir jis išduodamas ne ilgesniam kaip ketverių metų laikotarpiui. Slovėnijoje leidimas išduodamas visam susitarimo dėl priėmimo galiojimo laikotarpiui, bet ne ilgiau kaip vieneriems metams. Airijoje konkreti trukmė nenustatyta. Šeimos nariai (9 str.) 9 straipsniu palengvinamas šeimos susijungimas: leidimai gyventi išduodami tyrėjų šeimų nariams ir jų trukmė yra tokia pati kaip tyrėjams išduotų leidimų, o sąlygos palankesnės nei pagal Šeimos susijungimo direktyvą[20]. Valstybės narės gali ir nenustatyti sąlygos, kad tyrėjas valstybėje narėje privalo gyventi tam tikrą mažiausią laikotarpį, po kurio jo šeimai suteikiama teisė apsigyventi su juo, taigi tyrėjų šeimos galėtų iškart susijungti, be to, tyrėjai galėtų dalyvauti trumpalaikiuose projektuose ir (arba) būti judūs. Daugumos valstybių narių teisės aktuose nėra nuostatų, pagal kurias šeimos susijungimas priklausytų nuo tyrėjui nustatyto reikalavimo gyventi valstybėje tam tikrą trumpiausią laikotarpį. Į Ispanijos, Kipro ir Slovėnijos teisę tiksliai perkeltos direktyvoje suformuluotos nuostatos, o kitose valstybėse ši nuostata perkelta į nacionalinę teisę neįtraukiant reikalavimo tyrėjui gyventi valstybėje nustatytą trumpiausią laikotarpį, kad jam būtų suteikta teisė į šeimos susijungimą. Beveik visose valstybėse narėse[21] nustatyta leidimo gyventi galiojimo trukmė yra tokia pati tyrėjui ir jo šeimos nariams. Daugumoje valstybių leidimas gyventi suteikiamas kartu su teise dirbti. Liuksemburge tyrėjų šeimų nariams išduodamų leidimų gyventi trukmė nereglamentuojama, nors atrodo, kad praktiškai leidimai šeimos nariams išduodami tokiam pačiam laikotarpiui kaip ir leidimai tyrėjams. Suomijoje šeimoms susijungti leidžiama tik kai rėmėjui (tyrėjui) išduodamas tęstinis arba nuolatinis leidimas gyventi[22]. Leidimo gyventi panaikinimas arba atsisakymas jį pratęsti (10 str.) Pagal 10 straipsnį valstybės narės gali panaikinti arba atsisakyti pratęsti tyrėjams išduotus leidimus gyventi ir nustatyti konkrečias sąlygas, kuriomis būtų galima panaikinti arba pratęsti leidimus, be kita ko, jei jis buvo gautas apgaulės būdu, taip pat viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos sumetimais. Visos valstybės narės yra įtraukusios šias sąlygas į savo nacionalinės teisės aktus[23]. Tyrėjų teisės (11, 12 ir 13 str.) Dėstymas (11 str.) Pagal 11 straipsnį tyrėjai gali dėstyti pagal nacionalinės teisės aktus, nors valstybės narės gali nustatyti didžiausią šiai veiklai skirtų valandų ar dienų skaičių. Daugumoje valstybių į nacionalinę teisę perkeltos nuostatos atitinka direktyvą[24]. Kai kuriose valstybėse narėse (Belgijoje, Estijoje, Airijoje, Liuksemburge, Suomijoje ir Švedijoje) nėra aiškių nuostatų dėl teisės dėstyti; tačiau kadangi tyrėjams pagal direktyvą nereikia gauti darbo leidimo, galima manyti, kad dėstyti leidžiama. Italijoje leidžiama užsiimti tik su mokslinių tyrimų projektu, vykdomu pagal susitarimą dėl priėmimo, susijusia dėstymo veikla. Latvijoje dėstyti leidžiama, jei tai aiškiai nustatyta susitarime dėl priėmimo. Vienodas požiūris (12 str.) Požiūris į tyrėjus, kuriems leista atvykti pagal direktyvą, ir į šalies piliečius pagal direktyvą turi būti vienodas įvairiose srityse: diplomų ir profesinių kvalifikacijų pripažinimo, darbo sąlygų, socialinės apsaugos išmokų, mokesčių lengvatų ir galimybės naudotis prekėmis bei paslaugomis. Graikijoje, Kipre, Maltoje, Portugalijoje ir Rumunijoje taikoma direktyvoje nustatyta formuluotė. Keliose šalyse[25] taikomi bendrieji diskriminaciją, pavyzdžiui, dėl lyties ir rasės arba etninės kilmės, draudžiantys teisės aktai. Slovėnijoje konkrečios nuostatos dėl vienodo požiūrio į trečiųjų šalių piliečius tyrėjus derinamos su bendro pobūdžio kovos su diskriminacija teisės aktais. Ne visiškai aišku, ar bendro pobūdžio draudimo diskriminuoti taikymas visiškai atitinka direktyvos reikalavimus dėl vienodo požiūrio. Belgijoje į nacionalinės teisės aktus perkelti ne visi vienodo požiūrio aspektai[26]. Austrijoje nuostatos dėl vienodo požiūrio į nacionalinę teisę neperkeltos. Sprendžiant iš tyrėjų, kuriems leista atvykti pagal direktyvą, apklausos rezultatų, neatrodo, kad praktiškai jie patirtų diskriminaciją ar susidurtų su nepalankiomis sąlygomis. Mobilumas tarp valstybių narių (13 str.) Tyrėjai, kuriems leista atvykti pagal direktyvą, dalį mokslinių tyrimų gali atlikti kitoje valstybėje narėje. Jeigu tyrėjas būna kitoje valstybėje narėje mažiau kaip tris mėnesius, moksliniai tyrimai gali būti atliekami remiantis pirmojoje valstybėje narėje sudarytu susitarimu dėl priėmimo[27]. Jeigu tyrėjas būna kitoje valstybėje narėje ilgiau kaip tris mėnesius, pastaroji valstybė narė gali reikalauti, kad būtų sudarytas naujas susitarimas dėl priėmimo moksliniams tyrimams jos teritorijoje atlikti. Kai pagal teisės aktus, norint pasinaudoti teise į judumą, būtina gauti vizą arba leidimą gyventi, tokia viza arba leidimas turi būti išduoti laiku. Tyrėjų mobilumas numatytas 17 valstybių narių nacionalinės teisės aktuose[28]. Kitų valstybių narių teisės aktuose nėra aiškiai nustatyta, kad tyrėjai, kuriems išduotas leidimas kitoje valstybėje narėje, gali dirbti jų teritorijoje be papildomo darbo leidimo. Taigi gali atsirasti teisinis netikrumas, dėl kurio būtų varžoma teisė judėti ES viduje ir gali būti pažeidžiamos direktyvos nuostatos. Tvarka ir skaidrumas (14 ir 15 str.) Prašymai dėl įleidimo (14 str.) Pagal 14 straipsnį valstybės narės privalo nustatyti, ar prašymus išduoti leidimus gyventi turi pateikti tyrėjas, ar atitinkama mokslinių tyrimų organizacija (1 dalis). Tame straipsnyje (2 dalyje) taip pat nustatyta, kad nors prašymai apsvarstomi ir išnagrinėjami, kai atitinkamas tyrėjas gyvena ne tos valstybės, į kurią jis pageidauja leidimo atvykti, teritorijoje, valstybės narės gali priimti prašymą, pateikiamą tyrėjui jau esant jų teritorijoje (3 dalis). Pagal 4 dalį valstybės narės privalo sąlygas atitinkančiam prašymo pateikėjui suteikti visas galimybes gauti reikiamas vizas. Daugumoje valstybių prašymus turi pateikti patys tyrėjai[29], išskyrus Ispaniją, kurioje prašymą teikia mokslinių tyrimų organizacija. Italijoje, Kipre, Lietuvoje ir Slovėnijoje įmanoma pasinaudoti abiem galimybėmis. Bulgarijoje, Estijoje, Ispanijoje, Kipre, Liuksemburge, Slovėnijoje, Suomijoje ir Švedijoje pradiniai prašymai dėl įleidimo svarstomi ir nagrinėjami, kol prašantysis asmuo dar nėra atvykęs į tos valstybės narės teritoriją. Vokietijoje, Airijoje, Graikijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Portugalijoje prašymai nagrinėjami, kai tyrėjas jau yra atitinkamos valstybės narės teritorijoje. Belgijoje, Čekijoje, Latvijoje, Lietuvoje, Vengrijoje[30], Maltoje, Nyderlanduose, Austrijoje, Lenkijoje, Rumunijoje[31], Slovakijoje ir Suomijoje yra galimi abu variantai. Kai kuriose valstybėse narėse[32] prašantiesiems asmenims padedama gauti reikiamas vizas, o kitose valstybėse narėse tokia pagalba neteikiama. Procedūrinės apsaugos priemonės (15 str.) Valstybės narės privalo kiek įmanoma greičiau priimti sprendimą dėl tyrėjo įleidimo ir prireikus numatyti greitesnę tvarką (1 dalis). Daugumoje valstybių ši nuostata visiškai perkelta į nacionalinės teisės aktus[33] – kai kuriose iš jų vartojama direktyvoje pateikta formuluotė, o kitose nustatyti konkretūs terminai (pavyzdžiui, Bulgarijoje – septynios darbo dienos, Nyderlanduose – dvi savaitės). Vokietijoje, Airijoje, Lietuvoje, Liuksemburge ir Lenkijoje konkrečių nuostatų dėl atitinkamų procedūrų palengvinimo ar paspartinimo nėra[34]. 2 dalyje nustatyta, kad jeigu pateikta nepakankamai informacijos, prašymo nagrinėjimas gali būti sustabdomas, o kompetentingos institucijos privalo pranešti pareiškėjui, kokios papildomos informacijos joms reikia. Ši konkreti nuostata yra Čekijos, Vokietijos, Graikijos, Kipro, Liuksemburgo, Vengrijos, Maltos, Austrijos, Slovėnijos, Slovakijos ir Švedijos teisės aktuose. Kai prašymas išduoti leidimą gyventi atmetamas, tyrėjams būtina pranešti apie šį sprendimą, taip pat apie galimas apskundimo procedūras ir terminą, per kurį galima imtis veiksmų (3 dalis). Daugumoje valstybių narių laikomasi šių procedūrų[35]. Kai prašymas išduoti leidimą gyventi yra atmetamas arba leidimas gyventi panaikinamas, atitinkamas tyrėjas turi teisę imtis teisinių veiksmų atitinkamose nacionalinėse institucijose (4 dalis). Iki šiol nežinoma faktinės su šio straipsnio įgyvendinimu susijusios teismų praktikos. IšVADOS IR TOLESNI VEIKSMAI Atlikus teisinę analizę nustatyta, kad valstybės narės perkėlė į nacionalinę teisę daugelį svarbiausių direktyvos elementų, įskaitant mokslinių tyrimų organizacijų patvirtinimą, susitarimus dėl priėmimo ir prašymų teikimo procedūras. Nepaisant to, aiškiai reikia tobulinti kai kuriuos dalykus – stiprinti perkėlimą į nacionalinę teisę, galbūt iš dalies pakeisti direktyvą, teikti geresnių gairių ir informacijos. Sustiprintu visuotiniu požiūriu į migraciją ir judumą (VPMJ)[36] sudaromos tinkamos sąlygos geriau taikyti direktyvą. Partnerystės sistemos pagal VPMJ, visų pirma partnerystė judumo srityje, teiks galimybių pritraukti tyrėjus iš svarbiausių regionų partnerių, kaip antai iš pietinių ir rytinių kaimyninių šalių[37]. Poreikį tobulinti ir stiprinti direktyvą rodo ir tai, kad pagal ją leidžiama atvykti labai nedaug tyrėjų (2010 m. – 6 945, daugiausia iš Indijos, Kinijos, Jungtinių Valstijų, Rusijos Federacijos ir Japonijos[38]). Tai prieštarauja esamiems uždaviniams – norint pasiekti strategijos „Europa 2020“ tikslą iki 3 proc. BVP padidinti investicijas į mokslinius tyrimus ir technologinę plėtrą, reikės papildomo milijono tyrėjų[39]. Taryba ragina pritraukti daugiau talentingų žmonių į Europos mokslinių tyrimų erdvę ir skatinti juos joje pasilikti[40]. Taip pat reikėtų skirti dėmesio strategijoje nustatytam 2010–2015 m. moterų ir vyrų lygybės tikslui[41], nes tyrėjų lyčių nelygybė tebėra didelė. Padėtį galima gerinti keliais būdais. Nepaprastai svarbu, kad valstybės narės veiksmingai įgyvendintų direktyvą, visų pirma aiškiai ir nedviprasmiškai apibrėžtų tyrėjų teises, gintų jas tuo atveju, jei panaikinamas mokslinių tyrimų organizacijos patvirtinimas, ir aiškiai skirtų leidimus tyrėjams nuo kitų rūšių leidimų. Svarbiausios apibrėžtys, tokios kaip „tyrėjas“ ir „mokslinių tyrimų organizacija“, turi būti vienodai suprantamos visose valstybėse narėse, kuriose taikoma direktyva. Ataskaitoje taip pat nurodytos kelios sritys, kuriose gali prireikti iš dalies pakeisti direktyvą. Be kita ko, reikėtų siekti aiškiau nustatyti susitarimų dėl priėmimo teisinį statusą ir formą, vienodžiau atnaujinti ir skelbti mokslinių tyrimų organizacijų sąrašą ir galbūt taip pat nustatyti prašymų svarstymo terminus. Svarbu teikti informaciją ir didinti informuotumą apie direktyvos teikiamas galimybes; prie to prisideda Komisija, daugiausia per EURAXESS portalą, „EURAXESS Service Centres“ tinklą ir Imigracijos portalą. Be to, bus naudojamasi partnerystės ryšiais judumo srityje ir kitomis bendradarbiavimo bei partnerystės priemonėmis pagal GAMM, siekiant toliau gerinti informacijos teikimą ir informuotumo didinimą prioritetinėse šalyse partnerėse. [1] OL L 289/15, 2005 11 3. [2] Kaip numatyta direktyvos 16 straipsnyje. [3] Surengė Tarptautinis migracijos politikos formavimo centras (ICMPD). [4] Paskelbta internete adresu http://www.emn.europa.eu skyriuje „Specialios apklausos“ (angl. Ad-hoc queries ). [5] BG, CY, CZ, DE, EL, FI, HU, LU, MT, PL, SE ir SK. [6] Daugumoje valstybių narių patvirtinimą suteikia švietimo ar mokslo ministerijos arba joms pavaldžios įstaigos, taip pat retkarčiais dalyvauja vidaus reikalų ministerijos. [7] BE, BG, CZ, DE, EE, IE (į nacionalinę teisę neperkelta – tai administracinė procedūra), ES, FR, IT, CY, LU, HU, MT, NL, AT, PL, RO, SK, FI ir SE. [8] Per du mėnesius nuo susitarimo dėl priėmimo galiojimo pabaigos dienos. [9] BE, BG, CZ, DE, EL, ES, CY, LV, LU, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SK, FI ir SE. [10] Tiriant su šia ataskaita susijusias aplinkybes jokių patvirtinimo panaikinimo atvejų nebuvo nustatyta. [11] CZ, DE, EE, EL, ES, FR, CY, LV, LU, NL, PL, RO ir SK. [12] BG, CZ, DE, EL, FR, CY, LV, LU, HU, MT, NL, RO, SI, SK, FI ir SE. [13] Lenkijoje susitarimas dėl priėmimo derinamas su darbo sutartimi: mokslinių tyrimų organizacija su tyrėju pasirašo susitarimą dėl priėmimo, kuris yra darbo sutartis, įgaliojimų suteikimo sutartis arba sutartis dėl konkrečios užduoties atlikimo. [14] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, LU, HU, MT, NL, PL, RO, SK ir SE. [15] CZ, DE, EL, CY, LT, LU, HU, MT, NL ir PL. [16] BE, BG (perkelta į susitarimo dėl komandiruočių oficialų šabloną), CZ, IE, EL, ES, CY, LV, LU, HU, MT, NL (taikomi bendrieji darbo teisės aktai), RO, SI, SK, FI ir SE. [17] BE, BG, CZ, DE, IE, EL, ES, CY, LU, MT, AT, PL, RO, SI, SK, FI ir SE. [18] Tačiau praktiškai, jeigu susitarimas dėl priėmimo negali būti įgyvendintas, Italijos mokslinių tyrimų organizacijos privalo apie tai pranešti atitinkamoms už imigraciją atsakingoms institucijoms. [19] CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, CY, LT, LU, HU, MT, PL, RO, FI ir SE. [20] Pagal 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvą 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą taikymo valstybės narės gali reikalauti, kad tyrėjas teisėtai gyventų jų teritorijoje tam tikrą laikotarpį – ilgiausiai dvejus metus – kol jo šeimos nariams bus suteikta teisė apsigyventi pas jį. [21] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, LT, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK ir SE. [22] Kadangi atliekant tiriamąjį darbą, reikalingą šiai ataskaitai parengti, Suomijoje nebuvo trečiųjų šalių piliečių tyrėjų, užsiimančių mokslinių tyrimų veikla pagal susitarimą dėl priėmimo, nebuvo įmanoma surinkti informacijos apie šeimos susijungimo tvarką šioje šalyje. [23] Tyrėjų leidimų gyventi panaikinimo atvejų nežinoma. Tačiau nustatyta atvejų, kai leidimas nebuvo pratęstas, pavyzdžiui, nebuvo pratęsti 3 proc. visų prašomų pratęsti leidimų Belgijoje ir 22 proc. – Nyderlanduose. [24] BG, CZ, DE, EL, ES, FR, LT, MT, NL, AT, PL ir PT; laiko apribojimai nustatyti CY, HU, RO, SI ir SK. [25] BG, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, LV, LT, LU, HU, NL, PL, SK, FI ir SE. [26] Reikalavimas pripažinti kvalifikacijas į nacionalinę teisę neperkeltas. [27] Vienintelės numatytos sąlygos – kad tyrėjas kitoje valstybėje narėje turėtų pakankamai lėšų ir toje antrojoje valstybėje narėje nebūtų laikomas keliančiu grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar visuomenės sveikatai. [28] BG (įstatymo projektas), CZ, DE, EL, ES, FR, IT, CY, LT, LU, HU, MT, PL, RO, SI, SK ir FI. [29] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, EL, FR, LV, LU, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SK, FI ir SE. [30] Tyrėjui esant valstybės narės teritorijoje prašymus galima teikti tik ypatingomis aplinkybėmis. [31] Prašymus atvykę į valstybės narės teritoriją gali teikti tik tam tikrų grupių tyrėjai. [32] BE, BG, CZ, DE, EE, IE, ES, FR, IT, CY, LT, HU, MT, AT, SI ir SE. [33] BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FR, IT, CY, LV, HU, MT, NL, PT, RO, SI, SK ir FI. [34] Kai kurių nacionalinių institucijų teigimu, kai bendrosios imigracijos procedūros yra veiksmingos ir efektyvios, nėra reikalo nustatyti specialios paspartintos procedūros tyrėjams. [35] BE, CZ, DE, EE, EL, FR, IT, CY, LV, LT, LU, HU, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK ir SE. [36] COM (2011) 743 galutinis. [37] COM (2011) 248 galutinis. [38] Bendri ES skaičiai, gauti apibendrinus Eurostato duomenis apie tas valstybes nares, kurių duomenys žinomi. [39] Strategijos „Europa 2020“ pavyzdinė iniciatyva „Inovacijų sąjunga“, COM(2010) 546 final. [40] Tarybos išvados dėl Europos inovacijų sąjungos, 3049-asis Konkurencingumo tarybos posėdis 2010 m. lapkričio 26 d. Briuselyje. [41] COM(2010) 491, SEC(2010) 1079 ir SEC(2010) 1080.