b)

Žmogiškieji veiksniai Dėl to, kad gamybos vietovė užima didelį plotą, ji pasižymi giliomis vynmedžių auginimo ir vyno gamybos tradicijomis. Pirmasis rašytinis šaltinis, liudijantis apie gamybos vietovėje jau klestinčią vynmedžių auginimo pramonę, – 1075 m. statutas, kuriuo įsteigiama Šv. Benedikto abatija, tai patvirtina ir vėlesni XIII a. šaltiniai (pvz., Čepelio saloje). Viduramžiais centriniame Vengrijos regione buvo daug gyventojų, jie augino vynuoges ir gamino vyną daugiausia sau ir vietos gyventojams vartoti. Vynu daugiausia buvo pakeičiamas palyginti prastos kokybės geriamasis vanduo. Būtent tuo laikotarpiu vienoje vietovėje pradėtos auginti ir vynuogės, ir vaisiai; ši tradicija puoselėta iki XX a. 7-ojo dešimtmečio, kai atsirado tik pramoninis vynuogių ir vaisių auginimas. Viduramžiais vyravusi vynmedžių auginimo tradicija buvo pristabdyta dėl XVI ir XVII a. Turkijos vykdytos okupacijos, nes po jos ženkliai sumažėjo gyventojų skaičius ir gamyba, nepaisant Turkijos valdžios institucijų pastangų skatinti gamybą taikant mažesnius mokesčius. Vynmedžių auginimo vietovės pirmiausia buvo tik likusių gyvenviečių (pvz., miestelių, kuriuose veikia turgūs) pakraščiuose, tačiau savininkai dažnai tęsdavo gamybą keliskart per metus grįždami į apleistą savo gyvenvietę. Pasibaigus Turkijos okupacijai, atgimė vynmedžių auginimas ir vyno gamyba. Nuo to laiko anksčiau apleistų smėlėtų vietovių stabilizavimas ir jų panaudojimas ekonomikai gerinti daugiausia buvo susiję su vynuogynų ir vaismedžių sodinimu ir visa tai vėlgi daugiausia vyko regiono miesteliuose, kuriuose veikė turgūs. Vynas vis sparčiau tapo komerciniu produktu. Kadangi buvo įrodyta, jog smėlėti dirvožemiai yra atsparūs filokserai, epidemija (kuri prasidėjo 1875 m.) iš esmės ne tik nepaveikė vynmedžių auginimo, bet netgi labai sustiprino jo vaidmenį. 1883 m. Kečkemėto priemiestyje, Mikloštelepe, įsteigtas tyrimų centras atliko labai svarbų vaidmenį kovojant su filoksera ir, kartu su XX a. pradžioje sukurta profesinio rengimo sistema, padėjo plėtoti regiono vynmedžių auginimo ir vyno gamybos pramonę. Šiuo laikotarpiu labai padidėjo rinka ir sustiprėjo šiame regione gaminamų vynų geras vardas, nes vynmedžius imta auginti kelis kartus didesniame plote. Tam pasitarnavo geležinkelių ir kelių tinklo plėtra. Į gamybą įsitraukė 40–60 hektarų užimantys vynuogynai ir 2 000–3 000 hektolitrų pagaminančios vyno daryklos. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui didesnės vyno daryklos buvo nacionalizuotos, tačiau vynmedžių auginimo struktūra nepakito iki XX a. 7-ojo dešimtmečio, kai pradėta vykdyti didelės apimties pramoninę gamybą ir dideliu mastu sodinti tradicinių veislių (pvz., ‘Ezerjó’, ‘Kadarka’, ‘Kövidinka’) bei iš kitų vynų regionų kilusių veislių (pvz., ‘Kékfrankos’, ‘Leányka’, ‘Muscat ottonel’ ar ‘Olasz rizling’) vynmedžius. Įsivyravo įvairūs auginimo būdai, be kita ko, paliekant didesnius tarpus tarp eilių ir vynmedžių kordoną formuojant aukštai ir vidutiniame aukštyje. Be kitų su veislėmis susijusių pokyčių (visame pasaulyje žinomų veislių, kaip antai ‘Chardonnay’ ir ‘Cabernet Sauvignon’, sodinimas), padidėjusio dirbamos žemės ploto ir pasikeitusio auginimo būdo, XX a. 8-ojo dešimtmečio pabaigoje taip pat buvo įkurtos modernizuotos didelio pajėgumo vyno gamyklos. Vengrijoje įvykus politiniams ir ekonominiams pokyčiams, XX a. 10-ojo dešimtmečio pradžioje buvo tęsiamas restruktūrizavimas, įkurtas ne vienas kintančios rinkos poreikius geriau atitinkantis mažesnis ar didesnis vynuogynas bei vyno daryklos ir gerokai suskaidytos vietovės, kuriose auginami vynmedžiai. 2004 m. Vengrijai įstojus į Europos Sąjungą prasidėjo tolesni pokyčiai, susiję su vynuogių veislėmis ir auginimo būdais (tai iš dalies finansuojama iš ES restruktūrizavimo fondų), taip pat buvo sumažinti dirbamos žemės plotai panaikinant pasenusius vynuogynus, tačiau šiuo laikotarpiu taip pat modernizuoti ir sutelkti likę vynuogynai ir vyno daryklos. Šiandien, tęsiant restruktūrizavimą, išvestos vengriškos veislės (kaip antai ‘cserszegi fűszeres’), kurios yra prisitaikiusios prie ekologinių sąlygų, auginamos taikant palankius auginimo metodus ir atitinka rinkos poreikius, užima vis didesnę dirbamos žemės dalį.