LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys C 227/20

Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė „Turkijos vaidmuo sprendžiant pabėgėlių krizės problemą“

(nuomonė savo iniciatyva)

(2018/C 227/03)

Pranešėjas: Dimitris DIMITRIADIS

Plenarinės asamblėjos sprendimas 2016 9 22 Teisinis pagrindas Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 2 dalis Nuomonė savo iniciatyva Atsakingas skyrius Išorės santykių skyrius Priimta skyriuje 2017 11 7 Priimta plenarinėje sesijoje 2018 2 14 Plenarinė sesija Nr. 532 Balsavimo rezultatai (už / prieš / susilaikė) 227/6/12

1. Išvados ir rekomendacijos

1.1. EESRK pripažįsta, kad Turkija atlieka labai svarbų ir lemiamą vaidmenį valdant vadinamąją pabėgėlių krizę Artimuosiuose Rytuose ir Viduržemio jūros regione ir kad ji mėgino spręsti šią problemą savo pačios priemonėmis, tačiau gaudama papildomos pagalbos iš ES ir tarptautinės bendruomenės.

1.2. EESRK manymu, nepaisant ypatingos padėties dėl vadinamosios pabėgėlių krizės iki šiol ES nesugebėjo įgyvendinti patikimos ir veiksmingos bendros Europos migracijos politikos arba įdiegti bendros Europos prieglobsčio sistemos dėl nepateisinamo keleto valstybių narių atsisakymo laikytis tiek tarptautinėse konvencijose, tiek ES sutartyse įtvirtintų, taip pat vieningai aukščiausiojo lygio susitikimuose ar Ministrų Tarybos posėdžiuose priimtuose sprendimuose sutartų savo teisinių įsipareigojimų. Todėl Komitetas ragina Tarybą ir Komisiją ryžtingiau bendradarbiauti šiuo klausimu ir įpareigoti valstybes nares, kurios nesilaiko Europos įsipareigojimų, nedelsiant imtis reikiamų priemonių.

1.3. EESRK griežtai smerkia kai kurių valstybių narių ksenofobinį požiūrį į pabėgėlių krizę ir mano, kad ši pozicija prieštarauja pagrindinėms ES vertybėms.

1.4. EESRK dar kartą patvirtina pasirengimą kaip įmanoma prisidėti prie pabėgėlių krizės problemų sprendimo bendradarbiaujant su Europos institucijomis ir pilietinės visuomenės organizacijomis (darbdaviais, darbuotojais ir NVO), kaip matyti iš jo jau atlikto nemažo darbo – daugelio parengtų nuomonių ir misijų į šalis, kurias ištikusi ši humanitarinė krizė.

1.5. Po ES ir Turkijos pareiškimo pasirašymo iš esmės ir nuolat mažėjo neteisėtai Europos sienas kertančių arba Egėjo jūroje žūstančių žmonių skaičius. Tačiau tuo pat metu EESRK itin didelį susirūpinimą kelia staigus srautų į kitas Pietų šalis augimas. Tolesni ES valstybių narių veiklos rezultatai perkėlimo į ES ir Europos Sąjungoje srityje ir toliau kelia nusivylimą. Nors pagrindas šių programų įgyvendinimui jau padėtas, šiuo metu jų įgyvendinimo tempas vis dar yra lėtesnis nei būtina norint pasiekti užsibrėžtus tikslus, kad būtų užtikrintas visų reikalavimus atitinkančių asmenų perkėlimas į ES ir Europos Sąjungoje.

1.6. EESRK nuomone, būtina, kad laikydamasi tarptautinių ir Europos standartų ( 1 ) , Turkija sukurtų bendrą tarptautinės apsaugos teikimo prieglobsčio prašytojams sistemą, pagal kurią nebūtų diskriminuojami tarptautinės apsaugos prašytojai atsižvelgiant į jų kilmės šalį ir visiems jiems būtų užtikrinama vienoda apsauga. Jis siūlo, be kita ko, panaikinti geografinius apribojimus prieglobsčio prašytojams ne iš Europos ir nebeskirstyti prieglobsčio prašytojų į sirus ir ne sirus ( 2 ) . Be to, turi būti užtikrintas negrąžinimo principo laikymasis.

1.7. EESRK mano, kad būtina gerinti apgyvendinimo sąlygas Turkijoje, taip pat tobulinti socialinės ir ekonominės pripažintų pabėgėlių integracijos politiką visų pirma įsidarbinimo, sveikatos priežiūros, švietimo ir būsto srityse. Ypatingą dėmesį reikėtų skirti nelydymų nepilnamečių ir vaikų apsaugai, visų pirma galimybių mokytis ir apsaugos nuo priverstinio darbo ar priverstinių santuokų srityse ( 3 )

1.8. EESRK ragina sukurti griežtos, nepriklausomos stebėsenos ir priežiūros mechanizmą remiantis ES ir Turkijos pareiškimu dėl pabėgėlių siekiant, kad bendradarbiaujant su Turkijos valdžios institucijomis, tarptautinėmis NVO ir specializuotomis humanitarinėmis organizacijomis būtų stebima, kaip abi pusės įgyvendina sutartas sąlygas ir jų laikosi pagal tarptautinę ir Europos teisę ( 4 )

1.9. EESRK mano, kad siekiant išardyti neteisėtos prekybos tinklus ir kovoti su neteisėtu žmonių gabenimu pagal tarptautinę teisę ( 5 ) , būtina stiprinti Europos sienų apsaugos agentūrą.

1.10. EESRK ragina ES valstybes nares, kurios iki šiol nedalyvavo perkėlimo Europos Sąjungoje ir perkėlimo į ES procedūrose, visapusiškai laikytis savo įsipareigojimų ir paspartinti atitinkamų programų įgyvendinimą. ES Teisingumo Teismo sprendimai ir Komisijos pastangos gerinti koordinavimą tarp Europos institucijų ir valstybių narių yra teigiamas žingsnis šia kryptimi. Šiuose sprendimuose ES Teisingumo Teismas tiesiogiai pasmerkia kai kurių šalių elgesį, kurios nepriima pabėgėlių į savo teritoriją, nes tai, kaip Teismas nurodo, prieštarauja Sąjungos valstybių narių solidarumo įsipareigojimui ir sąžiningam naštos pasidalijimui pagal prieglobsčio politiką.

1.11. EESRK labai susirūpinęs bendra žmogaus teisių padėtimi Turkijoje, ypač po nepavykusio mėginimo įvykdyti valstybės perversmą. Komitetas mano, kad ES principai ir vertybės, išdėstytos Europos Sąjungos sutarties 2 straipsnyje, gali būti puolamos dabartinės Turkijos Vyriausybės ( 6 ) . Jis ypač yra susirūpinęs, kad Turkijoje pilietinės visuomenės organizacijos negali veikti netrukdomos, visų pirma paskelbus nepaprastąją padėtį, ir mano, kad susidarius humanitarinei pabėgėlių padėčiai jos atlieka svarbų vaidmenį tiek planuojant pabėgėlių integracijos į vietos bendruomenes programas, tiek jas įgyvendinant.

1.12. EESRK mano, kad socialiniai partneriai gali ir privalo Turkijoje atlikti išskirtinį vaidmenį sprendžiant pabėgėlių krizės problemas.

1.13. EESRK susirūpinimą kelia pastaruoju metu jaučiama įtampa ES ir Turkijos santykiuose ir tai, kokį poveikį tolesnis įtampos augimas galėtų daryti Europos ir Turkijos susitarimo įgyvendinimui ir apskritai Europos ir Turkijos santykiams. EESRK vis dar mano, kad Europos ir Turkijos santykiai turėtų būti orientuoti į Turkijos įstojimo perspektyvų išsaugojimą visapusiškai laikantis Europos acquis nuostatų.

2. Įžanginės pastabos. Nuo Europos migracijos darbotvarkės iki 2016 m. kovo 18 d. susitarimo

2.1. Nuo Sirijos karo pradžios, kuris sukėlė milžinišką humanitarinę krizę ir dėl kurio susidarė ypatinga padėtis Irake dėl tebesitęsiančio politinio nestabilumo, tūkstančiai pabėgėlių pradėjo kirsti Turkijos sieną nežmoniškomis sąlygomis norėdami pasiekti ES šalis, visų pirma Vidurio Europos valstybes. Turkijai teko priimti apie tris milijonus žmonių, kurie rizikuodami savo gyvybe kirto karo zonas ir vėlgi rizikuodami savo gyvybe mėgino arba vis dar mėgina neteisėtai kirsti Europos sieną ir atvykti į Graikiją.

2.2. Turkija, kaip pirmoji priimančioji šalis, atliko ir vis dar atlieka ypač svarbų vaidmenį sprendžiant vadinamosios pabėgėlių krizės klausimą, kuris tapo viena iš pagrindinių ES „neišspręstų“ problemų.

2.3. Europos migracijos darbotvarkė, kuri po sudėtingų ir užsitęsusių derybų su valstybėmis narėmis buvo parengta 2015 m. gegužės mėn., yra pirmas ES bandymas spręsti sunkią tūkstančių pabėgėlių, rizikuojančių savo gyvybe ir kertančių karo zonas bei bandančių įveikti Viduržemio jūrą, padėtį. Pirmą kartą pavartotos perkėlimo Europos Sąjungoje ir perkėlimo į ES sąvokos. Darbotvarkėje nurodomos tiek neatidėliotinos, tiek ilgalaikės priemonės, kaip susitvarkyti su dideliais migrantų srautais į ES, visų pirma į Viduržemio jūros regiono šalis, ir kaip spręsti problemas, kurių kyla sprendžiant tokio pobūdžio krizes. Šiomis priemonėmis numatoma patrigubinti finansinius išteklius FRONTEX, perkelti pabėgėlius ir migrantus į ES šalis atsižvelgiant į konkrečius kriterijus ir kvotas, pirmą kartą pritaikyti reagavimo į nepaprastąją padėtį mechanizmą, nurodytą SESV 78 straipsnio 3 dalyje siekiant padėti valstybėms narėms, susiduriančioms su staigiu pabėgėlių antplūdžiu ir pagal bendrą saugumo ir gynybos politiką pradėti operaciją Viduržemio jūros regione siekiant išardyti neteisėtos prekybos tinklus ir kovoti su neteisėtu žmonių gabenimu laikantis tarptautinės teisės.

2.4. Jos taip pat apima 2016 m. kovo 18 d. ES ir Turkijos pareiškimą, skirtą sumažinti pabėgėlių krizę; jis procedūriniais sumetimais buvo įvardytas kaip neoficialus susitarimas dėl neteisėtos migracijos iš Turkijos į ES siekiant pakeisti neteisėtą migraciją teisiniais kanalais, skirtais perkelti pabėgėlius Europos Sąjungoje ( 7 ) . Jame nurodyta, kad: i) visi „neteisėti migrantai“, atvykstantys į Graikiją iš Turkijos, nuo 2016 m. kovo 20 d. turės būti grąžinti į Turkiją remiantis dvišaliu šių šalių susitarimu; ii) visi asmenys, kurie neprašo prieglobsčio arba tie, kurių prašymai laikomi nepagrįstais arba nepriimtinais, grąžinami į Turkiją; iii) Graikija ir Turkija, padedant ES institucijoms ir agentūroms, sudarys reikiamus dvišalius susitarimus, įskaitant susitarimą dėl nuolatinio Turkijos pareigūnų buvimo Graikijos salose, o Graikijos pareigūnų – Turkijoje nuo 2016 m. kovo 20 d., kad įgyvendintų šiuos susitarimus; iv) jei iš Graikijos salų į Turkiją grąžinamas vienas siras, tai kitas siras perkeliamas į ES; v) bendradarbiaujant su Komisija, ES agentūromis, JT vyriausiuoju pabėgėlių reikalų komisaru ir valstybėmis narėmis nuo pirmos grąžinimų dienos bus sukurtas mechanizmas, skirtas įgyvendinti principą „vienas už vieną“; vi) pirmenybė būti perkeltiems ES bus teikiama sirams Turkijoje, o ne Graikijoje, o iš jų – pirmenybė bus teikiama migrantams, kurie anksčiau nebuvo atvykę ir nebandė atvykti į ES.

2.5. Savo papildomoje faktų suvestinėje dėl 2016 m. kovo 18 d. ES ir Turkijos pareiškimo ( 8 ) , Komisija pabrėžia galimybę Turkiją laikyti „saugia trečiąja šalimi“ ( 9 ) . Komisijos komunikatas Europos Parlamentui ir Tarybai dėl prioritetinių veiksmų pagal Europos migracijos darbotvarkę įgyvendinimo padėties leidžia daryti tokią pat išvadą, nes jame teigiama, kad, jos nuomone, saugios trečiosios šalies sąvoka, kaip apibrėžta Prieglobsčio procedūrų direktyvoje, reikalauja, ne kad nebūtų jokių išlygų ar geografinių apribojimų įgyvendinant Ženevos konvenciją, bet kad iš esmės pagal šios konvencijos nuostatas būtų galima gauti apsaugą ( 10 )

2.6. Savo ruožtu EESRK išreiškė savo nuomonę, kad saugios kilmės šalies sąvokos jokiu būdu negalima taikyti tais atvejais, kai negerbiama spaudos laisvė ar pažeidžiamas politinio pliuralizmo principas, taip pat tose šalyse, kuriose persekiojama dėl lyties ir (arba) seksualinės orientacijos arba dėl priklausymo tautinėms, etninėms, kultūrinėms ar religinėms mažumoms. Bet kuriuo atveju, norint įtraukti šalį į saugių kilmės šalių sąrašą, reikia, be kita ko, vertinti: naujausią informaciją iš šaltinių, pavyzdžiui, Europos žmogaus teisių teismo, Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro (UNHCR), Europos prieglobsčio paramos biuro (EASO), Europos Tarybos ir kitų žmogaus teisių organizacijų ( 11 )

2.7. Po ES ir Turkijos pareiškimo pasirašymo iš esmės ir nuolat mažėjo neteisėtai Europos sienas kertančių arba Egėjo jūroje žūstančių žmonių skaičius ( 12 ) . Tačiau tuo pat metu EESRK itin didelį susirūpinimą kelia staigus srautų į kitas Pietų šalis augimas. Tolesni ES valstybių narių veiklos rezultatai perkėlimo į ES ir Europos Sąjungoje srityje ir toliau kelia nusivylimą. Nors pagrindas šių programų įgyvendinimui jau padėtas, šiuo metu jų įgyvendinimo tempas vis dar yra lėtesnis nei būtina norint pasiekti užsibrėžtus tikslus, kad būtų užtikrintas visų reikalavimus atitinkančių asmenų perkėlimas į ES ir Europos Sąjungoje ( 13 )

3. Saugios šalies mechanizmas. Saugi trečioji šalis ir pirmoji prieglobsčio šalis

3.1. Sąvokos „saugi kilmės šalis“, „saugi trečioji šalis“ ir „pirmoji prieglobsčio šalis“ yra apibrėžtos Direktyvoje 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos, kurioje nustatyti bendri procedūriniai standartai ir garantijos asmenims, siekiantiems tarptautinės apsaugos ES valstybėse narėse. Konkrečiau, direktyvoje nurodomos keturios saugios šalies kategorijos. Jos yra: pirmoji prieglobsčio šalis (35 straipsnis), saugi trečioji šalis (38 straipsnis), saugi kilmės šalis (37 straipsnis) ir Europos saugi trečioji šalis (39 straipsnis) ( 14 )

3.2. Bendras Direktyvos 2013/32/ES 39 straipsnio dėl Europos saugių trečiųjų šalių ir 35 straipsnio dėl pirmosios prieglobsčio šalies aiškinimas rodo didesnį ir mažesnį tarptautinės apsaugos statusą, o saugios trečiosios šalies režimas pagal 38 straipsnį lieka tarp jų. 39 straipsnyje nurodomas aukščiausias apsaugos lygis kalbant apie šalis, kurios ratifikavo Ženevos konvenciją be geografinių apribojimų, suteikia maksimalią šia konvencija užtikrinamą apsaugą, visiškai įgyvendina konvencijos 36 straipsnį šalyje ir joms taikomi konvencijos kontrolės mechanizmai. Direktyvos 35 straipsniu, visiškai priešingai, apsiribojama pabėgėlių apsauga arba kita pakankama apsauga daugiausia dėmesio skiriant negrąžinimo principo taikymui.

3.3. Pagal Direktyvos 2013/32/ES 38 straipsnį šalis laikoma saugia trečiąja šalimi konkrečiam prašytojui, jei ji iš esmės atitinka šiuos kriterijus: a) gyvybei ir laisvei negresia pavojus dėl rasės, religijos, tautybės, priklausymo tam tikrai socialinei grupei ar politinių įsitikinimų; b) atitinkama šalis laikosi negrąžinimo principo pagal Ženevos konvenciją; c) prašytojui nėra didelės žalos pavojaus; d) šalis laikosi draudimo išsiųsti asmenį iš šalies, jei jam kyla kankinimo ir žiauraus, nežmoniško ar žeminančio elgesio ar bausmės pavojus, kaip numatyta tarptautinėje teisėje; e) yra galimybė prašyti pabėgėlio statuso ir, jei asmuo pripažįstamas pabėgėliu, gauti apsaugą pagal Ženevos konvenciją ir f) prašytojas turi ryšių su atitinkama trečiąja šalimi, kurie pateisintų tai, kad tas asmuo vyksta į tą šalį. Galiausia, jei kompetentinga valdžios institucija nusprendžia, kad šalis, pavyzdžiui, Turkija, yra pirmoji prieglobsčio šalis arba prašytojui saugi trečioji šalis, ji priima sprendimą, atmetantį tarptautinės pagalbos prašymą kaip nepriimtiną nenagrinėdama jo esmės ( 15 )

3.4. Negrąžinimo principas yra tarptautinės pabėgėlių apsaugos sistemos pagrindas ir yra įtvirtintas Ženevos konvencijos 33 straipsnio 1 dalyje ( 16 ) . Jungtinių Tautų vyriausiasis pabėgėlių reikalų komisaras (UNHCR) nurodė, kad šiuo straipsniu į konvenciją įtraukiamas svarbus principas, kuris yra įtrauktas į tarptautinę paprotinę teisę ir kuris įpareigoja visas tarptautinės bendruomenės valstybes, nepaisant to, ar jos yra ratifikavusios Ženevos konvenciją ( 17 ) , ar ne.

3.5. Taigi bet kuriam asmeniui, kuris laikomas pabėgėliu pagal 1951 m. konvenciją arba kuris atitinka pabėgėlio apibrėžtį, pateiktą 1951 m. konvencijos 1 straipsnio a punkto 2 dalyje, net jei jo pabėgėlio statusas nebuvo oficialiai pripažintas, taikoma apsauga pagal 33 straipsnio 1 dalį ( 18 ) . Tai itin svarbu prieglobsčio prašytojams, nes gali būti, kad jie yra pabėgėliai, todėl jie neturėtų būti iškelti arba išvaryti iš prieglobsčio šalies, kol nebus priimtas galutinis sprendimas dėl jų statuso ( 19 )

4. Turkija kaip „saugi trečioji šalis“

4.1. Nuo 2011 m. Turkija priėmė didžiausią pabėgėlių iš Sirijos skaičių (daugiau nei tris milijonus – 3 222 000). Tuo tarpu Libanas, šalis, turinti 4,8 milijono gyventojų, priėmė daugiau nei 1 milijoną registruotų pabėgėlių. Jordanija yra trečioji šalis, priėmusi daugiausiai pabėgėlių iš Sirijos (654 582), nors naujausiais oficialiais duomenimis Irakas ir Egiptas atitinkamai priėmė 244 235 ir 124 534 registruotus pabėgėlius ( 20 )

4.2. Turkija ratifikavo Ženevos konvenciją dėl pabėgėlių ir jos 1967 m. protokolą, tačiau ji taiko geografinę išlygą dėl prieglobsčio prašytojų ne iš Europos. Praktiškai ji pripažįsta tik pabėgėlius iš Europos, t y. Europos Tarybos valstybių narių ( 21 ) . 2014 m. balandžio mėn Turkija išleido naują įstatymą dėl užsieniečių ir tarptautinės apsaugos. Įstatyme numatytos keturios apsaugos statuso rūšys šalyje: a) „pabėgėlio statusas“ pripažintiems pabėgėliams pagal Ženevos konvenciją, kurie yra vienos iš 47 Europos Tarybos valstybių narių piliečiai; b) „sąlyginis pabėgėlio statusas“ pripažintiems pabėgėliams ne iš Europos; c) „papildoma apsauga“ gali būti suteikiama Europos ir ne Europos piliečiams, kurie neatitinka Ženevos konvencijos kriterijų, kad būtų pripažinti pabėgėliais, tačiau, jei jie būtų sugrąžinti į savo kilmės šalį, jiems grėstų mirties bausmė, kankinimas ar kitas nežmoniškas ir žeminamas elgesys, arba jie galėtų patirti žalos dėl ginkluoto konflikto savo šalyje ir d) „laikina apsauga“ suteikiama masinių antplūdžių atveju ( 22 )

4.3. Masiškai atvykusiems sirams iš pradžių buvo suteikiamas „lankytojo“ (misâfir) statusas, o tada – laikina apsauga, tačiau be teisės pateikti prašymą dėl pabėgėlio statuso. Šios nuostatos tikslas yra tas, kad jie liktų Turkijoje tik kol Sirijoje vyksta karas ir galiausiai grįžtų namo, kai sąlygos pagerės.

4.3.1. Kitų šalių piliečiai (ne sirai) gali prašyti prieglobsčio individualiai ir jų prašymai nagrinėjami taikant panašią procedūrą pagal Įstatymą dėl užsieniečių ir tarptautinės apsaugos, kuris įsigaliojo 2014 m. balandžio mėn. Pagal šią procedūrą prašytojai yra siunčiami į Migracijos valdymo generalinį direktoratą (angl. DGMM), kuris atlieka statuso nustatymo procedūrą, ir UNHCR, kuris atlieka panašią statuso nustatymo procedūrą ir pateikia rekomendacijų dėl perkėlimo. Jo sprendimai neturi teisinės galios, tačiau į juos atsižvelgiama atliekant DGMM vertinimą. Taigi akivaizdu, kad šios srities Turkijos teisės aktuose sirams ir kitų trečiųjų šalių piliečiams numatomi skirtingi apsaugos standartai ir procedūrinės taisyklės tokiu būdu sudarant skirtingas prieigos ir apsaugos sąlygas.

4.4. Kalbant apie įsidarbinimą ir naudojimąsi pagrindinėmis paslaugomis, pavyzdžiui, sveikatos priežiūra, socialine apsauga, švietimu ir apskritai integracija į visuomenę, yra rimtų kliūčių, trūkumų ir problemų ( 23 ) . Nors nuo 2016 m. sausio mėn. Turkija pripažino sirų teisę dirbti, iš tiesų leidimus dirbti gavo labai nedaug iš jų, o dauguma jų galiausia dirba nedeklaruojamą darbą ( 24 ) . Taip pat reikėtų pridurti, kad tarptautinės apsaugos gavėjams yra aiškiai ir kategoriškai netaikoma ilgalaikės integracijos Turkijoje galimybė (Įstatymo dėl užsieniečių ir tarptautinės apsaugos 25 straipsnis), o laisvas pabėgėlių judėjimas yra varžomas pagal to paties įstatymo 26 straipsnį. Taigi akivaizdu, kad Turkijoje tarptautinės apsaugos prašantiems asmenims nesuteikiamos teisinės garantijos ir teisės, kuriomis naudojasi pagal Ženevos konvenciją pabėgėliais pripažinti asmenys, pavyzdžiui, teisė judėti susitariančiosios valstybės teritorijoje (1951 m. konvencijos 26 straipsnis), teisė įsitvirtinti (1951 m. konvencijos 34 straipsnis) ir teisė dirbti (1951 m. konvencijos 17, 18 ir 19 straipsniai).

4.5. Be to, kyla abejonių dėl Turkijos laikymo „saugia trečiąja šalimi“ kalbant apie negrąžinimo principą, įtvirtintą Ženevos konvencijos 33 straipsnio 1 dalyje, Europos žmogaus teisių konvencijos 3 straipsnyje ir Konvencijos prieš kankinimą ir kitokį žiaurų, nežmonišką ar žeminantį elgesį 3 straipsnio 2 dalyje ( 25 ) . Nepaisant fakto, kad Turkija jau seniau buvo linkusi nepriimti prieglobsčio prašytojų ne iš Europos, naujausiose tarptautinių žmogaus teisių organizacijų ataskaitose nurodomi atvejai, kai asmenims buvo neleidžiama atvykti į šalį arba jie grupėmis buvo grąžinami atgal į Sirijos teritoriją ( 26 ) . Svarbu paminėti, kad praėjus vos vienai dienai po susitarimo pasirašymo, organizacija „Amnesty international“ pranešė apie dar vieną masinio afganų pabėgėlių grąžinimo į Kabulą atvejį ( 27 ) . Be to, 2016 m. balandžio 20 d. Europos Tarybos asamblėjos priimtoje rezoliucijoje, be kita ko, nurodoma, kad sirų ir kitų šalių piliečių grąžinimas į Turkiją prieštarauja ES ir tarptautinei teisei ( 28 ) . Todėl akivaizdu, kad trūksta garantijų norint užtikrinti praktinį negrąžinimo principo įgyvendinimą ( 29 )

Briuselis, 2018 m. vasario 14 d. Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto pirmininkas Georges DASSIS

(1) Europos Komisija, 2016 m. ataskaita dėl Turkijos, Briuselis, 2016 11 9, SWD (2016) 366 final, p. 77–78, galima rasti: http://ec.europa.eu/enlargement/pdf/key_documents/2016/20161109_report_turkey.pdf

(2) EESRK faktų nustatymo misija dėl pabėgėlių padėties iš pilietinės visuomenės organizacijų perspektyvos, Misijos Turkijoje ataskaita, 2016 m. kovo 9–11 d., p. 2, galima rasti:- http://www.eesc.europa.eu/resources/docs/eesc-fact-finding-missions-refugees_turkey_en.pdf.

(3) Žr. 2 išnašą.

(4) Amnesty International, Europe’s gatekeeper: unlawful detention and deportation of refugees from Turkey, p. 14, galima rasti: https://www.amnesty.org/en/documents/document/?indexNumber=eur44%2f3022%2f2015&language=en.

(5) Žr. 2 išnašą.

(6) ES sutarties 2 straipsnyje nustatyta, kad „Sąjunga yra grindžiama šiomis vertybėmis: pagarba žmogaus orumui, laisve, demokratija, lygybe, teisine valstybe ir pagarba žmogaus teisėms, įskaitant mažumoms priklausančių asmenų teises. Šios vertybės yra bendros valstybėms narėms, gyvenančioms visuomenėje, kurioje vyrauja pliuralizmas, nediskriminavimas, tolerancija, teisingumas, solidarumas ir moterų bei vyrų lygybė“.

(7) Europos Vadovų Taryba, Išorės reikalai ir tarptautiniai santykiai, 2016 3 18, http://www.consilium.europa.eu/el/press/press-releases/2016/03/18-eu-turkey-statement/.

(8) Europos Komisija, Informacijos suvestinė dėl ES ir Turkijos susitarimo, 2016 3 19, galima rasti: http://europa.eu/rapid/press-release_MEMO-16-963_en.htm.

(9) „Kokiu teisiniu pagrindu prieglobsčio prašytojai bus grąžinami iš Graikijos salų atgal į Turkiją? Žmonių, prašymai suteikti prieglobstį Graikijoje bus nagrinėjami kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, laikantis ES ir tarptautinės teisės reikalavimų ir negrąžinimo principo. Bus rengiami individualūs pokalbiai, atliekami individualūs vertinimai ir suteikiama teisė apskųsti sprendimą. Prieglobsčio prašytojai nebus grąžinami masiškai ar automatiškai. ES prieglobsčio taisyklės valstybėms narėms tam tikromis, aiškiai apibrėžtomis aplinkybėmis suteikia galimybę prašymą paskelbti „nepriimtinu“, t. y. atmesti prašymą nesigilinant į jo esmę. Yra dvi teisinės galimybės, kurios galėtų būti numatytos norint prieglobsčio prašymus paskelbti nepriimtinais, jei tai susiję su Turkija: 1) pirmoji prieglobsčio šalis (Prieglobsčio procedūrų direktyvos 35 straipsnis): jei asmuo toje šalyje jau buvo pripažintas pabėgėliu arba jam čia suteikta pakankama apsauga; 2) saugi trečioji šalis (Prieglobsčio procedūrų direktyvos 38 straipsnis): jei asmeniui dar neužtikrinta apsauga trečiojoje šalyje, tačiau trečioji šalis grąžintam asmeniui gali užtikrinti veiksmingas galimybes gauti apsaugą“.

(10) „Atsižvelgdama į tai, Komisija pabrėžia, kad saugios trečiosios šalies sąvoka, kaip ji apibrėžta Prieglobsčio procedūrų direktyvoje, reikalauja galimybės gauti apsaugą pagal Ženevos konvenciją, bet nereikalauja, kad saugi trečioji šalis būtų ratifikavusi šią Konvenciją be geografinės išlygos. Be to, nagrinėjant klausimą, ar esama ryšio su atitinkama trečiąja šalimi ir ar dėl to būtų racionalu prieglobsčio prašytojui keliauti į tą šalį, gali būti atsižvelgta į tai, ar prieglobsčio prašytojas tranzitu keliavo per atitinkamą trečiąją šalį ir ar trečioji šalis geografiškai artima prieglobsčio prašytojo kilmės šaliai.“2016 m. vasario 10 d. Komisijos komunikatas Europos Parlamentui ir Tarybai dėl prioritetinių veiksmų pagal Europos migracijos darbotvarkę įgyvendinimo padėties, 2016 2 10, COM(2016) 85 final.

(11) Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonė dėl ES bendro saugių kilmės šalių sąrašo sudarymo (OL C 71, 2016 2 24, p. 82), 2.4 ir 2.11 punktai.

(12) Nuo Komisijos naujausios ataskaitos paskelbimo kiekvieną dieną iš Turkijos į Graikijos salas atvykstančių asmenų skaičius ir toliau išlieka nedidelis – vidutiniškai 75 asmenys per dieną. Europos Komisija, Briuselis, 2017 9 6 COM(2017) 470 final, Komisijos ataskaita Europos Parlamentui, Europos Vadovų Tarybai ir Tarybai „Septintoji pažangos, padarytos įgyvendinant ES ir Turkijos pareiškimą, ataskaita“. Galima rasti: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/what-we-do/policies/european-agenda-migration/20170906_seventh_report_on_the_progress_in_the_implementation_of_the_eu-turkey_statement_en.pdf.

(13) Remiantis naujausiais duomenimis, bendras perkėlimų skaičius – 27 695 (19 244 iš Graikijos ir 8 451 iš Italijos), o pagal ES ir Turkijos susitarimą iš Turkijos į ES iš viso buvo perkelti 8 834 sirai. Kalbant apie finansinę paramą pagal Pabėgėlių Turkijoje rėmimo priemonę, iš 2016–2017 m. laikotarpiu skirto 3 mlrd. eurų finansavimo jau pasirašyta sutarčių už daugiau nei 1,66 mlrd. eurų, o išmokos siekia 838 mln. eurų. Pažeidžiamų pabėgėlių, remiamų pagal neatidėliotinos minimalios socialinės apsaugos sistemą, skaičius išaugo nuo 600 000 iki 860 000 ir tikimasi, kad iki 2017 m. pabaigos jis išaugs iki 1,3 mln. Europos Komisija, Briuselis, 2017 9 6 COM(2017) 465 final, Komisijos ataskaita Europos Parlamentui, Europos Vadovų Tarybai ir Tarybai „Penkioliktoji perkėlimo Europos Sąjungoje ir perkėlimo į Europos Sąjungą ataskaita“. Galima rasti: https://ec.europa.eu/home-affairs/sites/homeaffairs/files/what-we-do/policies/european-agenda-migration/20170906_fifteenth_report_on_relocation_and_resettlement_en.pdf-turkey_statement_en.pdf.

(14) Teigiama, kad saugios šalies mechanizmas prieštarauja Ženevos konvencijos 31 straipsnio 1 daliai, nes tarptautinėje teisėje nenurodoma, kad prašymą būtina pateikti pirmojoje šalyje, kurioje gali būti suteikta tarptautinė apsauga. Šiuo klausimu žr. M. Symes ir P. Jorro, Asylum Law and Practice, LexisNexis UK, 2003 m., p. 448; G. Goodwin-Gill ir J. McAdam, The Refugee in International Law, Oxford University Press, 2007 m., p. 392. Dėl priešingos nuomonės žr. Hailbronner, The Concept of „SAFE Country“ and Expeditious Asylum Procedures: A Western European Perspective, International Journal of Refugee Law, 1993 m., 5(1): p. 31–65.

(15) Graikijos žmogaus teisių sąjungos teigimu, nuo pirmųjų ES ir Turkijos susitarimo dėl pabėgėlių taikymo dienų „EASO eksperto manymu, Turkija yra saugi trečioji šalis kalbant apie pirmuosius prieglobsčio prašymus, kurie buvo išnagrinėti […]. Ši nuomonė, kaip standartinis dokumentas, parengtas siekiant pagrįsti visus atmestus prašymus, iš esmės nesuteikia prašytojams būtinos individualaus vertinimo galimybės ir, dar blogiau, įrodymo naštą, kad Turkija nėra saugi trečioji šalis, užkrauna ant prieglobsčio prašytojo pečių, o tai visiškai prieštarauja šios direktyvos dvasiai. Šiais pirmaisiais atvejais prieglobsčio prašymų atmetimas jų nenagrinėjus yra nepagrįstas“. Graikijos žmogaus teisių sąjungos „Pastabos – kritinės pastabos dėl nuostatų ir 2016 m. balandžio 21 d. Įstatymo 4375/2016 įgyvendinimo“, galima rasti: http://www.hlhr.gr/?MDL=pages&SiteID=1215. Tačiau 2016 m. gegužės 10 d. buvo priimtas pirmasis Graikijos sprendimas, kuriame Turkija nebuvo laikoma saugia trečiąja šalimi. Konkrečiau, Lesbo saloje vienam sirui, kuriam iš pradžių nebuvo suteiktas prieglobstis ir kuris turėjo būti grąžintas į Turkiją, pateikus apeliacinį skundą pabėgėlių apeliacinė komisija nustatė, kad Turkija nėra saugi trečioji šalis, todėl prieglobsčio prašymas turėjo būti išnagrinėtas iš naujo, išsamiau ir remiantis daugiau faktų. Po pirmojo sprendimo, kad Turkijos negalima laikyti saugia trečiąja šalimi, kuriuo įtvirtintas „precedentas“, apeliacines komisijas pasiekė gausūs pabėgėlių apeliaciniai skundai.

(16) Dėl negrąžinimo principo, be kita ko, žr. E. Lauterpacht ir D. Bethlehem, The scope and content of the principle of non-refoulement: Opinion („Negrąžinimo principo taikymo sritis ir turinys. Nuomonė“), E. Feller, V. Tuerk ir F. Nicholson (eds.), Refugee Protection in International Law („Pabėgėlių apsauga ir tarptautinė teisė“), UNHCR pasaulines konsultacijas dėl tarptautinės apsaugos, Cambridge University Press, Cambridge 2003 m., p. 87–177. Taip pat žr. JT vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro patariamąją nuomonę dėl negrąžinimo įsipareigojimų eksteritorinio taikymo pagal 1951 m. konvenciją dėl pabėgėlių statuso ir jos1967 m. protokolą, kurį galima rasti: http://www.unhcr.org/refworld/docid/45f17a1a4.html.

(17) 2001 m. rugsėjo 13 d. Nota dėl tarptautinės apsaugos (A/AC. 96/951, 16 dalis). Taip pat žr. UNHCR The Principle of Non Refoulement as a Norm of Customary International Law, Response to the Questions Posed to UNHCR by the Federal Constitutional Court of the Federal Republic of Germany in cases 2 BvR 1938/93, 2 BvR 1953/93, 2 BvR 1954/93. Taip pat žr. UNHRC, Note on the Principle of Non Refoulement (ES Seminar on the Implementation of the 1995 ES Resolution on the Minimum Guarantees for Asylum Procedures),1997 11 1. Be to, žr. 1951 m. Konvencijos šalių deklaracijos preambulės 4 dalį ir (arba) 1967 m. protokolą dėl pabėgėlių statuso, kuris buvo priimtas 2001 m. gruodžio 12–13 d. ministrų susitikime, HCR/MMSP/2001/09, ir Naujosios Zelandijos apeliacinio teismo sprendimo byloje Zaoui prieš generalinį prokurorą (Nr. 2) [2005] 1 NZLR 690, 2004 9 20, 34 ir 136 punktus.-

(18) Išvada Nr. 6 (XXVIII) – 1977 m. dėl negrąžinimo principo, c dalis, Išvada Nr. 79 (XLVIII) – 1996 m. dėl tarptautinės apsaugos, j dalis, Išvada Nr. 81 (XLVIII) – 1997 m. dėl tarptautinės apsaugos, i dalis.

(19) UNHCR, Global Consultations on International Protection/Third Track: Asylum Processes (Fair and Efficient Asylum Procedures), EC/GC/01/12, 13.5.2001, paragraphs 4, 8, 13 & 50 (c) and E. Leuterpacht and D. Bethlehem, ankstesnė 16 išnaša, 87–99 dalys.

(20) Išsamesnės informacijos galima rasti: http://data.unhcr.org/syrianrefugees/regional.php.

(21) Žr. 2 išnašą.

(22) Įstatymo tekstą anglų galima galima rasti: http://www.goc.gov.tr/files/files/eng_minikanun_5_son.pdf.

(23) Žr. 2 išnašą.

(24) Meltem Ineli-Ciger, Implications of the New Turkish Law on Foreigners and International Protection and Regulation no. 29153 on Temporary Protection for Syrians Seeking Protection in Turkey, Oxford Monitor of Forced Migration, 2014, 4(2): p. 28–36.

(25) Žr. 2 išnašą.

(26) Žr., be kita ko, 2015 m. lapkričio 23 d. Žmogaus teisių stebėjimo organizacijos „Human Rights Watch“ pranešimą: https://www.hrw.org/news/2015/11/23/turkey-syrians-pushed-back-border.

(27) Amnesty International, Η ψευδαίσθηση της „ασφαλούς χώρας“ για την Τουρκία καταρρέει („Iliuzija, kad Turkija yra „saugi šalis“, subliuško“) 2016 m. kovo 23 d., galima rasti tik graikų kalba: https://www.amnesty.gr/news/press/article/20243/i-pseydaisthisi-tis-asfaloys-horas-gia-tin-toyrkia-katarreei. Dėl išsamesnės informacijos žr. O. Ulusoy, Turkey as a SAFE Third Country?, 2016 m. kovo 29 d., galima rasti: https://www.law.ox.ac.uk/research-subject-groups/centre-criminology/centreborder-criminologies/blog/2016/03/turkey-safe-third. E. Roman, Th. Baird, ir T. Radcliffe, Why Turkey is Not a „SAFE Country http://www.statewatch.org/analyses/no-283-why-turkey-is-not-a-safe-country.pdf.

(28) 2016 m. kovo 18 d. Rezoliucija 2109 (2016) preliminari redakcija, „Pabėgėlių ir migrantų padėtis pagal ES ir Turkijos susitarimą“, autorius (-iai) – Europos Tarybos parlamentinė asamblėja, šaltinis – 2016 m. balandžio 20 d. (15-asis posėdis) asamblėjos diskusija (žr. dok, 14028, Migracijos, pabėgėlių ir perkeltųjų asmenų komiteto ataskaita, pranešėja Tineke Strik). Šį dokumentą asamblėja priėmė 2016 m. balandžio 20 d. (15-asis posėdis).

(29) L. Reppeli (2015 m.), „Turkijos kelias Europos žmogaus teisių teisme“. Turkijos peržiūra, 2015 m. sausio 1 d. (galima rasti: http://archive.is/XmdO5).