Komisijos ataskaita Tarybai parengta pagal 2005 m. vasario 24 d. Tarybos pamatinio sprendimo dėl atakų prieš informacines sistemas 12 straipsnį /* KOM/2008/0448 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 14.7.2008 KOM(2008) 448 galutinis KOMISIJOS ATASKAITA TARYBAI parengta pagal 2005 m. vasario 24 d. Tarybos pamatinio sprendimo dėl atakų prieš informacines sistemas 12 straipsnį 1. ĮVADAS 1.1. Bendroji informacija Šios ataskaitos tikslas yra įvertinti, ar valstybės narės teisingai perkėlė Tarybos pamatinį sprendimą 2005/222/TVR dėl atakų prieš informacines sistemas[1] (toliau – Sprendimas) į savo nacionalinę teisę. Pagrindinis Sprendimo tikslas[2] yra pagerinti valstybių narių teisminių ir kitų kompetentingų institucijų, įskaitant policiją ir kitas specializuotas teisėsaugos tarnybas, bendradarbiavimą derinant valstybių narių baudžiamosios teisės taisykles atakų prieš informacines sistemas srityje. Atsižvelgiant į šį tikslą, Sprendimu siekiama papildyti kitus ES ir tarptautinius dokumentus (ypač Europos Tarybos konvenciją dėl elektroninių nusikaltimų[3]) ir jais pasiremti. Po to, kai priimtas Sprendimas, ne kartą prieš informacines sistemas įvykdytos nusikalstamos atakos parodė, kad, siekiant užkirsti joms kelią, šioje srityje reikia labiau derinti veiklą Europos lygmeniu. 2007 m. gegužės mėn. įvykdyta stambaus masto ataka prieš Estijos informacinę infrastruktūrą, per kurią ji išėjo iš rikiuotės, laiku priminė apie tokių atakų trikdomąjį ir ardomąjį poveikį. Todėl nuo tada, kai priimtas Sprendimas, padidėjo būtinybė, kad kiekviena valstybė narė jį įgyvendintų išsamiai ir tiksliai. Kad ši ataskaita pateikiama laiku, matyti ir iš neseniai vykusio Teisingumo ir vidaus reikalų tarybos[4] susirinkimo išvadų, kuriose aiškiai minima kova su elektroniniais nusikaltimais. Minėtoji Taryba taip pat pažymėjo laukianti Komisijos įgyvendinimo ataskaitos. 1.2. Pranešimai ir atsakymai Pagal Sprendimo 12 straipsnio 2 dalį valstybės narės įpareigojamos iki 2007 m. kovo 16 d. pateikti nuostatų, kuriomis į valstybių narių nacionalinę teisę perkeliami joms pagal Sprendimą taikomi įpareigojimai, tekstą. Iki minėtosios dienos tokį tekstą Komisijai pateikė tik viena valstybė (Švedija), tačiau net ir jis nebuvo baigtas. Todėl Komisija nusiuntė valstybėms narėms raštą, kuriame priminė, kad jos turi atsiųsti Komisijai visų nuostatų, kuriomis į jų nacionalinę teisę perkeliamas Sprendimas, tekstą, taip pat bet kokią, jų manymu, tinkamą su šios priemonės įgyvendinimu susijusią informaciją. Iki 2008 m. birželio 1 d. Komisija gavo pranešimų ar atsakymų iš 23 valstybių narių. Iš Ispanijos, Lenkijos[5], Maltos ir Slovakijos atsakymų negauta. Be to, iš Airijos, Graikijos ir Jungtinės Karalystės atsakymų, kaip pripažino jų vyriausybės, negalima įvertinti, kaip šiose valstybėse įgyvendinama minėtoji priemonė, nes įgyvendinimas jose atidėtas. Taigi minėtosios septynios valstybės narės neįvykdė Sprendimo 12 straipsnio 2 dalyje numatyto įpareigojimo pateikti pranešimus. Todėl šioje ataskaitoje pateikiamas tik kitų 20 valstybių narių teisės vertinimas. 1.3. Būdas ir vertinimo kriterijai Ši ataskaita pagrįsta valstybių narių pateikta informacija. Tačiau kai kurių reikiamų duomenų trūksta. Todėl vertinimas ir juo grindžiamos išvados šioje ataskaitoje paremti neišsamia informacija. Pagal Europos Sąjungos sutarties 34 straipsnio 2 dalies b punktą pamatiniai sprendimai valstybėms narėms privalomi siektinų rezultatų atžvilgiu, bet nacionalinėms valdžios institucijoms paliekama galimybė pasirinkti jų įgyvendinimo formą ir būdus. Siekiant objektyviai įvertinti, ar valstybė narė visiškai įgyvendino Sprendimą, sukurti tam tikri bendri kriterijai, susiję su direktyvomis. Šie kriterijai su tam tikrais pakeitimais gali būti taikomi Sprendimui. Konkrečiai kalbant, pagal Sprendimo įgyvendinimo taisykles turi būti veiksmingai atsižvelgiama į Sprendimo tikslus, jos turi atitikti aiškumo ir teisinio tikrumo reikalavimus, taip pat užtikrinti, kad Sprendimo tekstas būtų visapusiškai taikomas pakankamai aiškiai ir tiksliai, ir būti įgyvendintos per nurodytą laikotarpį. Šioje ataskaitoje daugiausia dėmesio skiriama Sprendimo baudžiamosios teisės nuostatų įgyvendinimo formaliam lygmeniui. Tačiau apie tikrąjį šių taisyklių taikymą šioje ataskaitoje nekalbama. 2. VERTINIMAS 2.1. Bendros pastabos dėl įgyvendinimo 20-yje minėtųjų valstybių narių Sprendimas įgyvendintas labai įvairiai. Daugelio šalių nacionalinės teisės formuluotės panašios į tas, kurios vartojamos Sprendime. Kitose pritaikytas ne toks tiesioginis, bendresnis įgyvendinimo būdas. Todėl daugeliu atvejų teisines sąvokas ir vartojamus posakius lyginti nelengva. Šioje ataskaitoje, kiek įmanoma, atsižvelgiama į valstybių narių bendrąją baudžiamąją teisę ir nurodomi konkretūs taikant šį būdą kylantys sunkumai. 2.2. Apibrėžtys (1 straipsnis) 20 minėtųjų valstybių narių nepateikė aiškios ar išsamios informacijos, kaip jų nacionalinėje teisėje pritaikytos Sprendime nurodytos apibrėžtys. Tačiau iš bendrų aplinkybių aiškiai matyti, kad jų nacionalinės teisės apibrėžtys atitinka Sprendimą. 2.3. Neteisėta prieiga prie informacinių sistemų (2 straipsnis) Komisijos manymu, visos 20 valstybių narių įvykdė pagrindinį įpareigojimą: užtikrinti, kad už tyčinę prieigą prie visos informacinės sistemos arba jos dalies neturint tam teisės būtų baudžiama kaip už nusikaltimą. Pagal pirmosios dalies paskutinį sakinį valstybėms narėms suteikiama galimybė tokį elgesį laikyti nusikaltimu tik „tais atvejais, kurie nėra nereikšmingi“. Toliau nurodytos valstybės narės daugmaž aiškiai pasinaudojo šia galimybe, atsižvelgiant į tai, kad toliau apibūdintos nuostatos aprėpia „atvejus, kurie nėra nereikšmingi“. - Austrijoje teisinis kriterijus, į kurį atsižvelgiama nustatant baudžiamąją atsakomybę, yra ketinimas slapta rinkti duomenis ir juos naudoti siekiant pelno ar padaryti žalos; - Čekijoje neteisėta prieiga laikoma nusikaltimu tik tais atvejais, kai gautieji duomenys netinkamai panaudojami arba jiems padaroma žalos; - Suomijoje baudžiamoji atsakomybė taikoma, kai gaunamiems duomenims „kyla grėsmė“; - Latvijoje neteisėta prieiga laikoma nusikaltimu, tik jeigu „padaroma esminės žalos“. Reikia konkrečiai paaiškinti formuluotę „tais atvejais, kurie nėra nereikšmingi“, siekiant sugebėti įvertinti, ar minėtosios nuostatos atitinka Sprendimą. Minėtojo paaiškinimo reikia, siekiant nustatyti, ar valstybės narės formaliai aprėpė bent jau esminę baudžiamosios atsakomybės sritį, kurią siekta nustatyti Sprendimu. Pagal 2 straipsnį siekiama apsaugoti informacinių sistemų slaptumą. Taigi Komisija mano, kad sąvoka „nereikšmingas atvejis“ turi žymėti tuos atvejus, kuriais neteisėtos prieigos reikšmė nedidelė arba kai informacinės sistemos slaptumo pažeidimo laipsnis nedidelis. Tačiau pirmiau minėtose atitinkamose Austrijos, Čekijos, Latvijos ir Suomijos taisyklėse aprašytos aplinkybės (pavyzdžiui, kai yra konkretus nusikalstamas ketinimas, kyla konkreti rizika ar padaryta žalos), kurios negali būti laikomos atitinkančiomis minėtą aiškinimą. Todėl Komisija rimtai abejoja, ar minėtosios Austrijos, Čekijos, Latvijos ir Suomijos nuostatos atitinka Sprendime pateiktą su „atvejais, kurie nėra nereikšmingi“ susijusių aplinkybių sampratą. Apskritai dėl tokio nukrypimo aiškinant minėtąją sąvoką ir galimybės nelaikyti nusikaltimu tam tikrų veiksmų pasirinkimo kyla rimta grėsmė, kad nebus įgyvendintas tikslas atakų prieš informacines sistemas srityje suderinti valstybių narių baudžiamosios teisės taisykles. Taigi Komisija mano, kad tik 16 iš 20 valstybių narių įrodė tinkamai įgyvendinusios Sprendimo 2 straipsnį. Pagal 2 straipsnio 2 dalį kiekviena valstybė narė gali spręsti, ar dėl 1 dalyje nurodytos veikos gali būti apkaltinama tik tada, kai nusikaltimas padarytas pažeidžiant kurią nors saugumo priemonę. Šia galimybe pasinaudojo septynios iš 20 valstybių narių ( Austrija, Italija, Latvija, Lietuva, Suomija, Vengrija ir Vokietija ). 2.4. Neteisėtas įsikišimas į sistemą (3 straipsnis) Komisija mano, kad visos 20 valstybių narių vykdo pagrindinį įpareigojimą užtikrinti, kad už tyčinį rimtą informacinės sistemos veikimo sutrikdymą ar nutraukimą įvedant, perduodant, sugadinant, ištrinant, pažeidžiant, pakeičiant, nuslepiant kompiuterinius duomenis arba užkertant prieigą prie jų būtų baudžiama kaip už nusikaltimą. Tačiau, siekiant patvirtinti šį vertinimą, gali prireikti išsamiau išnagrinėti tvarką valstybėse narėse, pasirinkusiose šio smulkiai išdėstyto Sprendimo straipsnio įgyvendinimo nuostatas, kurios yra palyginti bendro pobūdžio. Išsamesnio nagrinėjimo prireiks Danijos atveju. Ši šalis teigia, kad labai bendro pobūdžio teisinė nuostata, susijusi su visų rūšių turto sunaikinimu, sužalojimu ar pašalinimu, aprėpia visus šiame straipsnyje išvardytus kriterijus. Nors toks požiūris iš principo priimtinas, gali kilti abejonių, kiek tokia nuostata taikytina atakų prieš prieigą atveju, ypač tai atvejais, kai žala gali būti tik laikina[6]. Pagal 3 straipsnio paskutinį sakinį valstybėms narėms suteikiama galimybė tokį elgesį laikyti nusikaltimu tik „tais atvejais, kurie nėra nereikšmingi“. Šia galimybe pasinaudojo šešios valstybės narės, kurios daugmaž aiškiai pažymėjo, kad tokias aplinkybes aprėpia tolesnės nuostatos: - pagal Austrijos teisę įsikišimas nusikaltimu laikomas tik „sunkiais“ atvejais; - pagal Čekijos teisę būtinas ketinimas padaryti žalos ar nuostolių[7]; - pagal Vokietijos teisę reikalaujama, kad informacinės sistemos, į kurias įsikišama, turi „turėti didelės reikšmės trečiajai šaliai“; - pagal Estijos teisę baudžiamoji atsakomybė taikoma, jeigu atitinkamas kriterijus, kad „padaroma (...) didelės žalos“; - pagal Lietuvos teisę nusikaltimu laikomi tik tokie veiksmai, „kuriais (...) padaroma žalos“; - pagal Latvijos teisę įsikišimas laikomas nusikaltimu, tik jeigu „pažeidžiamos arba sunaikinamos apsaugos sistemos arba padaroma didelio masto žalos“. Vėlgi reikia aiškiau apibrėžti „atvejus, kurie nėra nereikšmingi“, siekiant sugebėti įvertinti, ar minėtosios nuostatos atitinka Sprendimą. Ši būtinybė jau minėta 2.3 skirsnyje, kuriame kalbama apie 2 straipsnį. 3 straipsniu siekiama apsaugoti informacinių sistemų vientisumą. Taigi Komisija mano, kad sąvoka „nereikšmingas atvejis“ turi žymėti tuos atvejus, kuriais pats įsikišimas į sistemą yra nedidelės reikšmės arba kuriais informacinės sistemos vientisumo pažeidimo laipsnis nedidelis. Minėtos atitinkamos Austrijos, Čekijos, Estijos ir Lietuvos taisyklės, regis, aprėpia būtent tokias aplinkybes ir turi būti pripažintos atitinkančiomis reikalavimą, kad kaltinimai neteikiami tik nereikšmingais įsikišimo atvejais. Tačiau atitinkamoje Vokietijos taisyklėje kalbama apie reikšmę trečiajai šaliai, o Latvijos – apie apsaugos sistemų pažeidimą ar didelio masto žalą. Komisija mano, kad šių nuostatų ryšys su informacinių sistemų vientisumu nepakankamas, siekiant įvertinti, ar jos atitinka Sprendimo galimybę neteikti kaltinimų „atvejais, kurie nėra nereikšmingi“, ir kad tai neatitinka Sprendimo tikslo atakų prieš informacines sistemas srityje suderinti valstybių narių baudžiamosios teisės taisykles. Apskritai dėl tokio nukrypimo aiškinant minėtąją sąvoką ir galimybės neteikti kaltinimų dėl tam tikrų veiksmų pasirinkimo kyla rimta grėsmė, kad nebus pasiektas tikslas suderinti su atakomis prieš informacines sistemas susijusias valstybių narių baudžiamosios teisės taisykles. Taigi Komisija mano, kad tik 18 iš 20 valstybių narių įrodė tinkamai įgyvendinusios Sprendimo 3 straipsnį. 2.5. Neteisėtas įsikišimas į duomenis (4 straipsnis) Komisijos manymu, visos 20 valstybių narių vykdo pagrindinį įpareigojimą: užtikrinti, kad už tyčinį informacinėje sistemoje esančių kompiuterinių duomenų ištrynimą, sugadinimą, pažeidimą, pakeitimą, nuslėpimą arba prieigos prie jų užkirtimą būtų baudžiama kaip už nusikaltimą. Daug valstybių narių įgyvendino 3 ir 4 straipsnius viena nacionaline nuostata. Vėlgi Danijos atveju Komisija nėra įsitikinusi, kad labai bendro pobūdžio teisinė nuostata, susijusi su visų rūšių turto sunaikinimu, sužalojimu ar pašalinimu, aprėpia straipsnyje išvardytus su kompiuteriniais duomenimis susijusius veiksmus. Šis klausimas trumpai aptariamas 2.4 skirsnyje, kuriame kalbama apie 3 straipsnį. Pagal straipsnio paskutinį sakinį valstybėms narėms suteikiama galimybė tokį elgesį laikyti nusikaltimu tik „tais atvejais, kurie nėra nereikšmingi“. Šia galimybe pasinaudojo trys valstybės narės, kurios daugmaž aiškiai pažymėjo, kad tokias aplinkybes aprėpia tolesnės nuostatos: - pagal Čekijos teisę būtinas ketinimas padaryti žalos ar nuostolių[8]; - pagal Estijos teisę turi būti „padaroma (...) didelės žalos“; - pagal Latvijos teisę (Baudžiamojo kodekso 243 straipsnį) taikomas kriterijus, kad „pažeidžiamos arba sunaikinamos apsaugos sistemos arba padaroma didelio masto žalos“. Kaip pažymėta 2.4 skirsnyje dėl identiškų nuostatų, kuriomis įgyvendinamas Sprendimo 3 straipsnis, Komisija mano, kad Čekijos teisė šiuo požiūriu atitinka Sprendimą ir kad turi būti daroma prielaida, jog Estijos teisė taip pat atitinka Sprendimą. Kad Latvija įvykdė savo įpareigojimus, atsižvelgiant į minėtąjį Sprendimo aspektą, manyti negalima. Taigi Komisija mano, kad 19 iš 20 valstybių narių įrodė tinkamai įgyvendinusios Sprendimo 4 straipsnį. 2.6. Kurstymas, bendrininkavimas ir pasikėsinimas (5 straipsnis) Komisija mano, kad pagrindinį įpareigojimą užtikrinti, kad už kurstymą padaryti nusikaltimą bei bendrininkavimą jį darant ir pasikėsinimą jį padaryti būtų baudžiama, iš principo vykdo 18 iš 20 valstybių narių. Suomija ir Portugalija pateikė nacionalines taisykles vien dėl pasikėsinimo, todėl neparodė, kaip pagal jų nacionalinę teisę vykdomi įpareigojimai dėl kurstymo ir bendrininkavimo. Švedija nenumato bausmės nereikšmingais kurstymo, bendrininkavimo ir pasikėsinimo atvejais. Šis požiūris neatitinka Sprendimo reikalavimų. Valstybės narės gali nuspręsti nevykdyti įpareigojimo užtikrinti, kad už pasikėsinimą padaryti neteisėtos prieigos prie informacinių sistemų nusikaltimą būtų baudžiama. Vokietija ir Slovėnija pranešė besinaudojančios šia galimybe. Todėl Komisija mano, kad 5 straipsnis tinkamai įgyvendintas 17 iš 20 valstybių narių. 2.7. Sankcijos ir sunkinančios aplinkybės (6–7 straipsniai) Komisijos manymu, visos 20 valstybių narių užtikrino, kad už Sprendimo 2–5 straipsniuose minimus nusikaltimus būtų taikomos pagrįstai veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios baudžiamosios sankcijos[9]. Nustatytos sankcijos už neteisėtą įsikišimą į sistemą ir neteisėtą įsikišimą į duomenis taip pat atitinka Sprendimo 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus konkrečius reikalavimus. Didesnių skirtumų esama dėl įpareigojimo atsižvelgti į „sunkinančias aplinkybes“, susijusias su nusikalstamos organizacijos padarytu nusikaltimu (7 straipsnis): - pagal Austrijos pateiktas nuostatas minėtasis Sprendimo įpareigojimas aiškiai nevykdomas; - Danijos teisėje nėra tiesioginės nuorodos į nusikalstamas organizacijas; - Suomijos atitinkamoje teisėje nėra nuorodos į nusikalstamas organizacijas; - Portugalija turi patikslinti savo teisę, kad ji visiškai atitiktų Sprendimą. Kitų valstybių narių ( Bulgarijos, Italijos, Latvijos ir Švedijos ) Komisijai pateiktose nuostatose nėra nuorodos į kriterijų „nusikalstamos organizacijos“. Tačiau iš pateiktų tekstų matyti, kad įpareigojimas taikyti griežtesnes sankcijas už nusikalstamų organizacijų nusikaltimus jau visapusiškai, nors ir netiesiogiai, vykdomas pagal Bulgarijos, Italijos ir Latvijos nacionalines nuostatas. Pagal šiose valstybėse narėse galiojančias nuostatas visais aptariamų nusikaltimų atvejais numatomos griežtesnės minimalios sankcijos nei tos, kurios minimos Sprendimo 7 straipsnyje. Švedijos vyriausybė teigia, kad nusikalstamų organizacijų padarytus nusikaltimus visiškai aprėpia pagal Švedijos teisę numatyta sunkinančioji aplinkybė „sunkus nusikaltimas“, ir pateikė išsamų paaiškinimą šiuo klausimu. Taigi Komisija mano, kad 6 straipsnį tinkamai įgyvendino visos iš 20 valstybių narių ir kad 16 iš jų vykdo pagal Sprendimo 7 straipsnį numatytus įpareigojimus. 2.8. Juridinių asmenų atsakomybė (8 ir 9 straipsniai) Komisija mano, kad 16 iš 20 valstybių narių neabejotinai ėmėsi būtinų priemonių, kad užtikrintų, jog juridiniai asmenys galėtų būti patraukiami atsakomybėn dėl 2, 3, 4 ir 5 straipsniuose nurodytų nusikaltimų 8 straipsnio 1 dalyje apibūdintomis aplinkybėmis. Čekija[10], Latvija ir Liuksemburgas[11] neįvykdė įpareigojimo pranešti Komisijai apie susijusias taisykles. Estija teigia, kad jos taisyklės dėl civilinės atsakomybės aprėpia visus 8 straipsnio 1 dalyje apibūdintus atvejus, tačiau Komisijai šių taisyklių išsamiai neapibūdino. Įpareigojimas, susijęs su aptariamosios atsakomybės pobūdžiu, nenumatytas ir nacionalinių taisyklių dėl administracinės ar civilinės atsakomybės, kai jos visiškai atitinka 8 straipsnį, teoriškai gali pakakti. Tačiau Estija nepaaiškino, kaip pagal jos civilinės atsakomybės teisės nuostatas visiškai aprėpiami Sprendime numatyti įpareigojimai. Pagal 8 straipsnio 2 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad juridinis asmuo galėtų būti traukiamas atsakomybėn tuo atveju, jeigu nusikaltimą to juridinio asmens naudai jam pavaldus asmuo padarė dėl 1 dalyje nurodyto asmens atliekamos priežiūros arba kontrolės nepakankamumo. Komisijos manymu, 10 iš 20 valstybių narių įgyvendino šį reikalavimą. Be Čekijos, Estijos, Latvijos ir Liuksemburgo , kurių atvejais išvados, padarytos dėl 8 straipsnio 1 dalies, taip pat taikomos ir dėl 8 straipsnio 2 dalies, atitinkamų taisyklių dėl juridinių asmenų atsakomybės nepateikė Danija, Portugalija, Prancūzija ir Suomija . Prancūzija pareiškė, kad tokia atsakomybė nustatyta civilinės atsakomybės taisyklėse, tačiau tikslaus šios atsakomybės turinio nepaaiškino. Pagal 9 straipsnį valstybės narės taip pat imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad juridiniam asmeniui, patrauktam atsakomybėn pagal 8 straipsnio 1 ir 2 dalis, būtų taikomos veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios sankcijos. Visos 14 valstybių narių, pateikusių nuostatas, pagal kurias tinkamai įgyvendinama 8 straipsnio 1 dalis, ir 10 valstybių narių, įvykdžiusių įpareigojimus pagal 8 straipsnio 2 dalį, taip pat įvykdė minėtus įpareigojimus. Taigi Komisija mano, kad tik 12 iš 20 valstybių narių įrodė visiškai įgyvendinusios Sprendimo 8 ir 9 straipsnius. 2.9. Jurisdikcija (10 straipsnis) Komisijos manymu, 17 iš 20 valstybių narių įvykdė įpareigojimus nustatyti jurisdikciją Sprendimo 2, 3, 4 ir 5 straipsniuose nurodytiems nusikaltimams (atsižvelgiant į 10 straipsnyje išdėstytus konkrečius kriterijus). Nors dėl teisėkūros skirtumų, susijusių su jurisdikcijos klausimais, valstybėse narėse sunku atlikti palyginimą, Komisija mano, kad straipsnis įgyvendintas gerai. Latvija ir Portugalija neįvykdė įpareigojimo pranešti Komisijai apie savo nacionalines taisykles, pagal kurias įgyvendinamas 10 straipsnis. 5 dalyje nurodyta galimybe valstybėms narėms nuspręsti netaikyti 1 dalies b ir c punktuose nustatytų jurisdikcijos taisyklių arba jas taikyti tik konkrečiais atvejais arba aplinkybėmis pasinaudojo ir apie tai pranešė Prancūzija (1 dalies b atveju), Austrija, Lietuva, Suomija, Vengrija ir Vokietija (1 dalies c atveju). Atrodo, kad Italija taip pat pasinaudojo 1 dalies b ir c punktais, Estija ir Rumunija – 1 dalies c punktu, nors to oficialiai nepripažino. Austrija pranešė Komisijai vis dar svarstanti, ar toliau naudotis šia galimybe. Todėl Komisija mano, kad 10 straipsnis tinkamai įgyvendintas 17 iš 20 valstybių narių. 2.10. Keitimasis informacija (11 straipsnis) Valstybės narės įpareigotos naudoti esamą informacinių punktų, veikiančių visą parą ir septynias dienas per savaitę, tinklu. Komisija negavo informacijos, kuri leistų vertinti, ar šį Sprendimo įpareigojimą įvykdė Belgija, Čekija, Italija, Nyderlandai, Portugalija, Slovėnija ir Vokietija. Dėl įpareigojimo informuoti Tarybos Generalinį sekretoriatą ir Komisiją apie paskirtus informacinius punktus (11 straipsnio 2 dalis): Komisija negavo aiškių pranešimų iš Austrijos, Bulgarijos, Italijos ir Portugalijos . Taigi Komisija mano, kad tik 11 iš 20 valstybių narių įrodė visiškai įvykdžiusios 11 straipsnyje išdėstytus įpareigojimus. 3. IŠVADOS 3.1. Įgyvendinimo lygis Ši ataskaita – pirmasis mėginimas išsiaiškinti, kaip valstybės narės įgyvendina Sprendimą. Ataskaita patvirtinama, kad valstybės narės baudžiamosios teisės aktus įgyvendino labai skirtingais būdais, todėl sudėtinga išsamiai įvertinti nacionalinės teisės aktus, neišnagrinėjus, kaip jie taikomi praktiškai. Komisija pažymi, kad Sprendimas valstybėse narėse vis dar įgyvendinamas. Didelės pažangos pasiekta bene visose šioje ataskaitoje įvertintų 20 valstybių narių, įgyvendinimo lygis jose palyginti geras. Akivaizdu, kad daugiausia rūpesčių Komisijai kelia septynios valstybės narės, kurios dar turi pateikti įgyvendinimo priemones. Komisija kviečia valstybes nares, kurios dar neperkėlė Sprendimo į nacionalines nuostatas, ištaisyti šią padėtį kuo greičiau. Komisija taip pat kviečia valstybes nares atidžiai persvarstyti savo teisės aktus, siekiant dėti dar daugiau pastangų atakoms prieš informacines sistemas atremti. 3.2. Tolesnė raida Po to, kai priimtas Sprendimas, visoje Europoje įvykdytos atakos parodė, kad kyla naujų pavoju: vienu metu įvykdytos itin didelio masto atakos prieš informacines sistemas ir padidėjo vadinamųjų „zombių“ tinklų[12] naudojimas nusikalstamiems tikslams. Tuo metu, kai Sprendimas priimtas, šioms atakoms nebuvo skiriama daugiausia dėmesio. Atsižvelgdama į minėtuosius įvykius, Komisija apsvarstys veiksmus, kuriais būtų galima geriau reaguoti į „zombių“ tinklų keliamą grėsmę. Gali būti, kad bus numatyta konkrečiai laikyti nusikaltimu tam tikrus veiksmus, kurie palengvina nusikalstamą „zombių“ tinklų naudojimą, taip pat bus numatytos griežtesnės minimalios sankcijos už nusikalstamas stambaus masto ir itin pavojingas atakas prieš informacines sistemas. Komisija taip pat svarsto galimybę imtis veiksmų, kad paskatintų veiksmingai ir laiku naudoti 11 straipsnyje minimus visą parą ir septynias dienas per savaitę veikiančius informacinius punktus. Rimti 2007 m. incidentai parodė, kad, siekiant kovoti su stambaus masto atakomis prieš informacines sistemas, būtina imtis skubių bendrų veiksmų tarptautiniu lygmeniu (dažnai dalyvaujant privatiems subjektams). Siekiant, kad tokia reagavimo sistema būtų geriau suderinta ir nuoseklesnė, valstybėms narėms derėtų toliau apsvarstyti, ar turėtų būti naudojami tie patys informaciniai punktai kaip ir Europos Tarybos ir Didžiojo aštuoneto (G8)[13] tinkluose. Komisija ypač apsvarstys galimybę sukurti įvairių tarptautinių tinklų, skirtų modernių technologijų nusikaltimų klausimams, naudojimo ES gaires. [1] OL L 69, 2005 3 16, p. 67. [2] 1 konstatuojamoji dalis. [3] http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/185.htm. [4] 2007 m. lapkričio 8 ir 9 d., žr. http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressdata/en/jha/97023.pdf. [5] Nors į Lenkijos pranešimą, pateiktą per vėlai (2008 m. liepos 1 d.), atsižvelgti negalima dėl griežtų paskelbimo terminų, į jį bus atsižvelgta vėliau, imantis priemonių po to, kai bus paskelbta ši ataskaita. [6] Kaip pranešime Komisijai pabrėžė kitos valstybės narės. [7] Čekijos vyriausybė pareiškė, kad šio reikalavimo bus atsisakyta priėmus naują baudžiamąjį kodeksą. [8] Čekijos vyriausybė pareiškė, kad šio reikalavimo bus atsisakyta priėmus naują baudžiamąjį kodeksą. [9] Reikėtų pažymėti, kad Austrija abejoja, ar jos už neteisėtą įsikišimą į sistemą taikomos sankcijos pakankamai atgrasančios. [10] Čekijos vyriausybė pareiškė, kad esama tam tikrų taisyklių, susijusių su civiline atsakomybe tokiomis aplinkybėmis, tačiau nepateikė šių taisyklių teksto ir neapibūdino jų turinio. [11] 2007 m. Liuksemburgo parlamentui pateiktas pasiūlymas dėl taisyklių, aprėpiančių minėtąjį įpareigojimą, tačiau Komisija nežino, ar pasiūlymas priimtas. [12] Terminas „zombių“ tinklas“ (angl. „botnet“) žymi užkrėstų kompiuterių, vykdančių programas pagal bendrą komandą, grupę. [13] Konvencijos 35 straipsnis.