Ši ataskaita grindžiama keturiais ex post vertinimo tyrimais. Joje daugiausia dėmesio skiriama 2011–2013 m. laikotarpiui, taip pat pateikiamos 2007–2010 m. laikotarpio ex post vertinimų išvados . Vadovaujantis Komisijos Geresnio reglamentavimo gairėmis, buvo vertinamas Fondų aktualumas (ar jų tikslai atitiko visuomenės poreikius), veiksmingumas (kokiu mastu pasiekti užsibrėžti tikslai), efektyvumas (kokiu mastu išlaidos atitiko pasiektą naudą), poveikio tvarumas pasibaigus intervenciniams veiksmams, suderinamumas su kitomis ES finansinėmis priemonėmis arba valstybių narių nacionaliniais ištekliais ir jų papildomumas, taip pat intervencinių veiksmų ES lygmeniu pridėtinė vertė.

Apskritai valstybės narės laikėsi nuomonės, kad Išorės sienų fondo tikslai atitiko jų poreikius, susijusius su ES išorės sienų valdymu ir Šengeno vizų tvarkymu. Dėl metinių asignavimų paskirstymo schemos struktūros didelė dalis lėšų paskirstyta valstybėms narėms, kurios prie pietinių ir pietrytinių išorės sienų patyrė didelį migracijos spaudimą, taip pat valstybėms narėms, susidūrusioms su dideliais bona fide keliautojų srautais. Tiek 2007–2010 m., tiek 2011–2013 m. daugiausia lėšų paskirstyta trims toms pačioms valstybėms narėms: Italijai, Ispanijai ir Graikijai. Be to, Išorės sienų fondas buvo pakankamai lanksti priemonė, kad būtų galima reaguoti į kintančius poreikius, atsiradusius prasidėjus migracijos krizei – šiuo tikslu, įgyvendinant skubius veiksmus, atitinkamoms valstybėms narėms paskirstytos papildomos lėšos.

Keturiuose sprendimuose, kuriais įsteigiami atitinkami Fondai, reikalaujama, kad Komisija iki 2015 m. gruodžio 31 d. pateiktų 2011–2013 m. laikotarpio ex post vertinimo ataskaitą. Vis dėlto, kadangi tinkamumo finansuoti Fondų lėšomis laikotarpis baigėsi 2015 m. birželio 30 d., valstybės narės iki 2016 m. kovo 31 d. turėjo pateikti paskutinių metinių programų įgyvendinimo ataskaitas, o 2016–2017 m. buvo atliekamas nepriklausomas ex post vertinimas, Komisija negalėjo anksčiau pateikti šios ataskaitos.

Tik pusė valstybių narių laikėsi nuomonės, kad 2007–2010 m. Fondo efektyvumas buvo patenkinamas. Dauguma valstybių narių laikėsi nuomonės, kad 2011–2013 m. Europos fondo trečiųjų šalių piliečių integracijai išlaidos atitiko projektų rezultatus ir kad pasiekti tokius pat rezultatus mažesnėmis sąnaudomis būtų buvę neįmanoma arba labai sudėtinga. Be to, tik pusė valstybių narių pranešė, kad 2007–2010 m. ir 2011–2013 m. įgyvendinti Europos fondo trečiųjų šalių piliečių integracijai veiksmai pasibaigus finansavimui darė didelį ilgalaikį poveikį. Pasak apklaustų suinteresuotųjų subjektų, nedidelį tvarumą daugiausia lėmė tokie veiksniai kaip skirtingi politiniai įsipareigojimai ir nevienoda parama nacionaliniu lygmeniu.

Atlikus vertinimą nustatyta, kad Europos pabėgėlių fondo tikslai apskritai atitiko valstybių narių poreikius. Vis dėlto vienas iš didžiausių tiek 2008–2010 m., tiek 2011–2013 m. laikotarpio trūkumų buvo susijęs su paskirstymo mechanizmu, kuris buvo grindžiamas ankstesnio laikotarpio (praėjusių trejų metų) srautais, todėl, nuo 2013 m. itin padidėjus prieglobsčio prašytojų srautams, negalėjo patenkinti precedento neturinčių valstybių narių poreikių. Ši problema iš dalies sušvelninta valstybėms narėms skyrus pagalbą nepaprastosios padėties atvejais, kuri, kaip paaiškėjo, padėjo įveikti krizę.

2008–2010 m. ir 2011–2013 m. laikotarpiais Europos pabėgėlių fondas labai veiksmingai padėjo remti valstybių narių pastangas gerinti priėmimo sąlygas ir tobulinti prieglobsčio procedūras, taip pat integruoti asmenis, kuriems suteikta tarptautinė apsauga. Šis fondas buvo veiksmingiausias neseniai į ES įstojusiose valstybėse narėse, kurių prieglobsčio sistemos mažiau išplėtotos. Šiose valstybėse narėse Europos pabėgėlių fondo lėšomis buvo stiprinami jų gebėjimai kurti nacionalines prieglobsčio sistemas. Šis fondas taip pat labai veiksmingai padėjo į nepaprastąją padėtį patekusioms valstybėms narėms. Įgyvendinimo laikotarpiu Europos pabėgėlių fondas galėjo tik ribotai padėti suderinti valstybių narių prieglobsčio sistemas ir įdiegti BEPS, nes pagal teisinę sistemą valstybėms narėms šioje srityje buvo suteikta didelė veiksmų laisvė. Kadangi informacija apie Bendrijos veiksmų rezultatus nebuvo plačiai skleidžiama, o dauguma Europos pabėgėlių fondo projektų buvo įgyvendinami tik nacionaliniu lygmeniu, parama valstybių narių bendradarbiavimui ir dalijimuisi patirtimi buvo ribota. Fondas taip pat tam tikru mastu veiksmingai padėjo įgyvendinti dalijimosi atsakomybe srities projektus, pavyzdžiui, susijusius su asmenų, kuriems suteikta tarptautinė apsauga, perkėlimu į ES ir jos viduje.

Nustatyta, kad Europos pabėgėlių fondo rezultatai pasiekti pagrįstomis sąnaudomis, nors keliose valstybėse narėse nustatyta keletas neveiksmingumo atvejų, kuriuos daugiausia nulėmė patirties trūkumas ir nepakankami techniniai ir administraciniai gebėjimai. Europos pabėgėlių fondo projektų tvarumas priklausė nuo finansuojamų projektų rūšies. Apskritai Fondas paskatino suinteresuotuosius subjektus kurti tvarius tinklus, o investicijos į priėmimo pajėgumus laikomos tvariausiomis investicijomis. Europos pabėgėlių fondas papildė kitus SOLID fondus. Visos valstybės narės laikėsi nuomonės, kad Europos pabėgėlių fondas suteikė galimybių finansuoti novatoriškus arba konkrečioms tikslinėms grupėms skirtus projektus, kurie be Fondo paramos nebūtų buvę įgyvendinami. Europos pabėgėlių fondo teikiama pridėtinė vertė buvo labai svarbi valstybėms narėms, turinčioms mažiau išplėtotas prieglobsčio sistemas.

Kalbant apie 2008–2010 m. laikotarpį, dauguma valstybių narių nustatė, kad Fondo tikslų buvo siekiama veiksmingai. Vis dėlto Fondas buvo mažiau veiksmingas tokiose srityse kaip valstybių narių dalijimosi atsakomybe tarpusavyje arba su trečiosiomis šalimis stiprinimas, nes šiose srityse įgyvendinta labai nedaug projektų. Dauguma valstybių narių nustatė, kad Europos pabėgėlių fondo rezultatai pasiekti pagrįstomis sąnaudomis, tačiau buvo nurodyta, kad tuos pačius rezultatus buvo galima pasiekti mažesnėmis sąnaudomis. Visos valstybės narės nurodė, kad Fondas suteikė galimybių įgyvendinti projektus, kurie negalėjo būti finansuojami tik nacionaliniais viešaisiais ištekliais.

Europos grąžinimo fondas

Dauguma valstybių narių nustatė, kad Fondo tikslai atitiko jų grąžinimo valdymo srities poreikius, tačiau pažymėjo, kad kai kurie prioritetai yra svarbesni už kitus. Kai kurios valstybės narės pažymėjo, kad Fondas galėjo būti svarbesnis, jeigu į tikslinę grupę taip pat būtų buvę įtraukti valstybėse narėse teisėtai gyvenantys migrantai, norintys grįžti į savo kilmės šalis.

Be to, nustatyta, kad iš esmės sėkmingai pasiekti Europos grąžinimo fondo tikslai – didžioji dauguma valstybių narių Fondo laimėjimus įvertino kaip teigiamus. Fondas itin veiksmingai padėjo plėtoti nacionalines integruoto grąžinimo valdymo sistemas, šiuo tikslu skatinant rinktis ne priverstinį grąžinimą, o savanorišką grįžimą, taip pat apskritai stiprinant valstybių narių grąžinimo pajėgumus. Europos grąžinimo fondas taip pat padėjo teikti paramą į nepaprastąją padėtį patekusioms valstybėms narėms. Vis dėlto, stiprinant valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimą ir bendradarbiavimą su trečiosiomis šalimis, taip pat įgyvendinant ES standartus, šio fondo poveikis nebuvo didelis, nes įgyvendinta nedaug šių sričių projektų.

Apskritai nustatyta, kad projektai buvo įgyvendinami pagrįstomis finansinių ir žmogiškųjų išteklių sąnaudomis. Atlikus vertinimą nustatyta, kad labai skyrėsi valstybių narių vieno asmens grąžinimo išlaidos – tai priklausė nuo grąžinamų asmenų skaičiaus, šalies, į kurią grąžinama, pasiekiamumo, vykdant grąžinimo operacijas bendradarbiaujančių šalių skaičiaus ir grąžinamiems asmenims teikiamos finansinės paramos dydžio. Keletas valstybių narių ir paramos gavėjų pateikė projektų, kurie dėl valdymo išlaidų ir administracinės naštos buvo mažiau efektyvūs, pavydžių. Nustatyta, kad savanoriškas grįžimas iš esmės yra ekonomiškai efektyvesnis negu priverstinis grąžinimas.

Dauguma valstybių narių nustatė, kad dauguma Europos grąžinimo fondo veiksmų projektams pasibaigus darė ilgalaikį poveikį. Vis dėlto nebuvo pateikta jokių patikimų įrodymų, kuriais būtų galima pagrįsti ilgalaikį veiksmų poveikį, nes daugelis valstybių narių pabrėžė, kad, norint tęsti grąžinimo veiklą, padėtą naudojantis Europos grąžinimo fondo finansavimu, reikalingas tolesnis finansavimas. Tvariausi buvo tie veiksmai, kurie padarė struktūrinį poveikį, pavyzdžiui, padėjo gerinti sulaikymo įstaigų infrastruktūrą, taip pat veiksmai, kuriuos įgyvendinant sustiprintas valstybių narių tarpusavio bendradarbiavimas arba bendradarbiavimas su trečiosiomis šalimis.

Atlikus vertinimą padaryta išvada, kad Europos grąžinimo fondo lėšomis finansuoti veiksmai buvo suderinti su kitais nacionaliniais veiksmais grąžinimo srityje ir juos papildė, taip pat iš esmės buvo suderinti su kitais grąžinimo srities ES fondais ir juos papildė. Vis dėlto nustatytas nedidelis Fondo ir kitomis ES priemonėmis, pavyzdžiui, Europos socialinio fondo lėšomis, finansuojamos reintegracijos politikos tarpusavio papildomumas, todėl kyla veiksmų dubliavimo rizika.

Galiausiai valstybės narės pranešė apie įvairią Fondo suteiktą pridėtinę vertę: juo valstybėms narėms suteikta priemonių finansuoti naujus arba plėtoti jau įgyvendinamus projektus ir paskatų pirmenybę teikti ne priverstiniam grąžinimui, o savanoriškam grįžimui. Valstybės narės pranešė, kad Europos grąžinimo fondas, skiriant sistemingas dotacijas reintegracijai, stebint grįžimą ir (arba) grąžinimą į trečiąsias šalis, kuriant paramos reintegracijai ir informacijos sklaidai tinklus ir didinant informuotumą su grąžinimu susijusiais klausimais, padėjo išplėtoti jų remiamo savanoriško grįžimo sistemas tokiu mastu, kokio nebūtų pavykę pasiekti be Fondo paramos. Vis dėlto dauguma valstybių narių pranešė, kad ir be Europos grąžinimo fondo priverstinio grąžinimo mastas greičiausiai būtų buvęs toks pat. Be to, Fondas suteikė galimybių taikyti įvairius ir novatoriškus grąžinimo valdymo metodus. Jis padėjo įtraukti naujus suinteresuotuosius subjektus, taip pat įgyvendinti ES standartus ir reikalavimus.