Nepaisant padėties darbo rinkoje pagerėjimo, daugumoje šalių darbo užmokestis didėja menkai. Kuklią darbo užmokesčio dinamiką galima paaiškinti besitęsiančiu darbo rinkos vangumu, menku produktyvumo augimu ir prognozuojama maža infliacija. Be to, 2014–2016 m. realiojo darbo užmokesčio didėjimas atsiliko nuo produktyvumo augimo. Ši tendencija ilgalaikė: ES 2000–2016 m. realus vieno darbuotojo produktyvumas išaugo 14,3 proc., o realus atlyginimas vienam darbuotojui – 10,2 proc.

Nepakankamo darbo jėgos panaudojimo problema mažėja, tačiau išlieka svarbi net tose šalyse, kur nedarbo lygis žemas. Ekonomikos atsigavimo laikotarpiu bendras dirbtų valandų skaičius didėjo kur kas lėčiau nei užimtumo lygis. Svarbu tai, kad vieno darbuotojo dirbtų valandų skaičius išlieka pastovus – maždaug 3 proc. mažesnis, palyginti su padėtimi prieš krizę. Be to, darbas ne visą darbo dieną (ne savo noru) tebėra gana dažnas, nors 2016 m. darbo visą darbo dieną lygis pakilo. Ekonomikai atsigaunant kuriama vis daugiau tiek nuolatinių, tiek laikinų darbo vietų, tačiau pagal terminuotas darbo sutartis dirbančių darbuotojų procentinė dalis ES išlieka pastovi (maždaug 14 proc.). Didelė pagal terminuotas darbo sutartis dirbančių darbuotojų procentinė dalis ir menkas perėjimo prie neterminuotų darbo sutarčių mastas rodo, kad ne vienos valstybės narės darbo rinka yra segmentuota. Savarankiškai dirbančių asmenų 2016 m. padaugėjo nedaug (0,3 proc.). Kiek sparčiau augo savarankiškai dirbančių asmenų, neturinčių samdomųjų darbuotojų, skaičius.

Be to, 2018 m. bendroje užimtumo ataskaitoje aprašoma valstybių narių veikla Europos socialinių teisių ramsčio srityje. Europos socialinių teisių ramstis – 2017 m. lapkričio 17 d. pasirašyta Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos tarpinstitucinė deklaracija – nustato principus ir teises, taikytinus trijose srityse: i) lygių galimybių ir galimybės įsidarbinti, ii) tinkamų darbo sąlygų ir iii) socialinės apsaugos ir įtraukties. Pažangos šiose srityse stebėsena visų pirma grindžiama išsamia socialinių rodiklių suvestinės – pridedamos prie Ramsčio– analize.

Prioritetiniu klausimu išlieka kova su jaunimo ir ilgalaikiu nedarbu. Jaunimo nedarbas, nors nuosekliai mažėja, tebesiekia 17 proc. (2017 m. II ketv. duomenys). Ši problema – viena svarbiausių daugelyje šalių. Tas pats pasakytina apie nesimokančių ir nedirbančių jaunuolių (NEET) problemą. Kai kuriose valstybėse narėse ilgalaikis nedarbas tebėra labai didelis ir sudaro beveik 50 proc. viso nedarbo. Ilgai trunkantis nedarbas reiškia nuvertėjusius gebėjimus, silpną ryšį su darbo rinka ir galiausiai – didelę skurdo ir socialinės atskirties riziką. Be to, kyla pavojus, kad ciklinis nedarbas virs struktūriniu, darančiu neigiamą poveikį ekonomikos augimo potencialui. Svarbiausi padėties gerinimo veiksniai – valstybių narių veiksmai, kurių jos imasi pagal 2016 m. vasario mėn. Tarybos rekomendaciją dėl ilgalaikių bedarbių integracijos į darbo rinką ir Jaunimo garantijų iniciatyvą.

Moterų užimtumas pakilo iki rekordinio lygio, tačiau moterų darbo rinkoje tebėra per mažai, be to, joms mokamas gerokai mažesnis darbo užmokestis nei vyrams. Moterų išsilavinimas paprastai yra aukštesnis nei vyrų, tačiau jų užimtumas (nors ir nuosekliai augęs) tebėra 11 proc. punktų mažesnis nei vyrų. Šioje srityje tarp ES valstybių narių taip pat yra didelių skirtumų. Motinų ir artimuosius prižiūrinčių moterų atveju užimtumo lygio atotrūkis yra itin didelis. Padėtį dar labiau blogina į darbo rinką žengiančias arba daugiau dirbti norinčias moteris nuo darbo atgrasantys finansiniai aspektai. Darbo užmokesčio atotrūkis ES palaipsniui mažėja, bet tebėra didelis: 2015 m. vyrų vidutinis valandinis darbo užmokestis neatskaičius mokesčių buvo maždaug 16 proc. didesnis nei moterų. Tokį atotrūkį iš esmės lemia nepakankamas moterų skaičius gerai apmokamuose sektoriuose ir profesijose, įskaitant su vadovavimu ir kontrole susijusias pareigas, o tai iš dalies rodo diskriminaciją darbo rinkoje. Be to, paprastai būtent moterys skiria daugiau laiko šeimos narių ar giminaičių priežiūrai ar slaugai.

Skirtingų gyventojų grupių užimtumas didėjo nevienodai. Didžiulis žemos ir aukštos kvalifikacijos darbuotojų užimtumo lygio atotrūkis (31 proc. punktas) rodo reikmę investuoti į gebėjimų ugdymą, kad būtų galima geriau reaguoti į kintančius darbo rinkos poreikius. Kalbant apie švietimo ir mokymo grąžą, valstybėse narėse tebėra didelių skirtumų ir tai rodo potencialią tolesnių reformų naudą. Jaunimo užimtumas didėja, tačiau tebėra beveik 4 proc. punktais mažesnis nei prieš krizę. Migrantų (gimusių ne ES) užimtumo lygis irgi kilo lėčiau nei kitų grupių ir kol kas nepasiekė prieš krizę buvusio lygio. Be to, neįgalieji, palyginti su negalios neturinčių asmenų grupėmis, turi mažiau galimybių gauti darbą, nors jų padėtis ir pagerėjo. Iš teigiamų dalykų paminėtinas augantis moterų ir vyresnio amžiaus darbuotojų užimtumas, tačiau abi šios grupės tebepatiria didelių sunkumų.

Dėl demografinių pokyčių būtina užtikrinti tolesnį dalyvavimo darbo rinkoje, užimtumo lygio ir produktyvumo augimą. Senėjanti visuomenė reiškia, kad jaunajai kartai – tai kartai, kuriai vis sunkiau rasti stabilų ir kokybišką darbą – tenka dar didesnė našta, nes ji turi generuoti pakankamas pajamas pensijų sistemoms ir užtikrinti jų tvarumą. Dėl visuomenės senėjimo būtina ilginti darbingą amžių, be to, kyla grėsmė būsimoms pensijų išmokoms. Kalbant plačiau, jis ne tik kelia pavojų tarp kartų nusistovėjusiai socialinei tvarkai, bet ir gali išryškinti kartų atskirtį ir versti kvestionuoti kartų tarpusavio teisingumą. Todėl, norint suvaldyti šį poveikį, šiuo metu gyvybiškai svarbu didinti užimtumą, dalyvavimą ir produktyvumą.

Sparčiai mažėjo jaunimo ir ilgalaikis nedarbas. Jaunimo nedarbas, nors tebėra gana didelis (ypač kai kuriose valstybėse narėse), kasmet mažėjo beveik 2 proc. punktais ir 2017 m. II ketv. pasiekė 17 proc. (19,1 proc. euro zonoje). Dabar jaunimo nedarbas yra maždaug 7 proc. punktais mažesnis nei 2013 m. I ketv., kai buvo pasiektas aukščiausias – 23,9 proc. – lygis. Ilgalaikio nedarbo (t. y. ilgiau nei 12 mėnesių nedirbančių asmenų dalis, palyginti su visais aktyviais gyventojais) lygio tendencijos buvo panašios: jis mažėjo 0,6 proc. punkto kasmet ir 2017 m. II ketv. pasiekė 3,4 proc. (4,7 proc. euro zonoje). Ilgalaikis nedarbas, palyginti su bendru nedarbu, taip pat mažėja, bet tebelieka didelis – 45,6 proc. (49,7 proc. euro zonoje), o kai kuriose valstybėse narėse viršija 50 proc. Be to, itin didelės trukmės (t. y. daugiau nei 24 mėnesių) nedarbas mažėja labai lėtai ir tai didina riziką, kad jis taps nuolatinis.

Atsigaunant ekonomikai, kuriamos tiek nuolatinės, tiek laikinos darbo vietos, vis dažniau dirbama visą darbo dieną. Absoliučiaisiais skaičiais pagal neterminuotas darbo sutartis dirbančių darbuotojų skaičius 2016 m. išaugo daugiau nei pagal terminuotas sutartis dirbančių darbuotojų skaičius (atitinkamai 2,7 mln. ir 0,6 mln.), tačiau išreiškus procentine dalimi yra atvirkščiai. Pagal terminuotas darbo sutartis dirbančių darbuotojų dalis, palyginti su visais darbuotojais, nepakito ir yra 14,2 proc. (daugiau informacijos – 3.3.1 skirsnyje). Savarankiškai dirbančių asmenų 2016 m. padaugėjo nedaug (0,3 proc.). Kiek sparčiau augo savarankiškai dirbančių asmenų, neturinčių samdomųjų darbuotojų, skaičius (daugiau informacijos – 3.1.1 skirsnyje). Kaip jau minėta šiame skyriuje, nuo krizės pradžios gerokai padaugėjo asmenų, dirbančių ne visą darbo dieną (maždaug 11 proc., palyginti su 2008 m.), o dirbančių visą darbo dieną asmenų – sumažėjo (2 proc.). Vis dėlto panašu, kad ši tendencija netrukus gali išnykti: 2016 m. buvo sukurta proporcingai daugiau visos darbo dienos darbo vietų nei ne visos dienos darbo vietų (nuo 2008 m. taip buvo nutikę tik vieną kartą – 2014 m.). Be to, 2016 m. nuo 29,1 proc. iki 27,7 proc. sumažėjo nesavanoriško darbo ne visą darbo dieną dalis. Kaip ir pastaraisiais metais, dauguma naujų darbo vietų sukurta paslaugų sektoriuje (+1,7 proc.). Nedaug teatsiliko pramonės ir statybų sektoriai (po +1 proc.). Statybų sektoriuje užimtumas padidėjo pirmą kartą nuo 2008 m., tačiau, palyginti su tų metų duomenimis, šiame sektoriuje dirba 18 proc. mažiau darbuotojų. Žemės ūkio sektoriuje išlieka ilgalaikės darbo vietų mažėjimo tendencijos. 2016 m. jų sumažėjo 4 proc.

Padėtis valstybėse narėse ir toliau išlieka netolygi, o problemų mastas skirtingose valstybėse narėse gerokai skiriasi. Daugumos valstybių narių (išskyrus Daniją, Vokietiją, Prancūziją, Nyderlandus, Švediją ir Jungtinę Karalystę) atveju nustatytas bent vienas problemiškas esminis rodiklis. Graikijos, Rumunijos, Italijos ir Bulgarijos atveju dešimt ar daugiau rodiklių rodė kritinę padėtį, prastus rezultatus ar prastus, bet gerėjančius rezultatus. Šioje šalių grupėje daugiausia kritinės padėties (t. y. kai rodikliai yra gerokai prastesni nei vidurkis ir gerėja nepakankamai sparčiai arba toliau blogėja) atvejų nustatyta Graikijoje ir Rumunijoje. Graikijoje kritinės padėties atvejų nustatyta visose trijose Suvestinės srityse, tačiau mokyklos nebaigusių asmenų dalies rodiklis rodo gerus rezultatus. Rumunijoje padėtis kaip kritiška vertinta daugiausia lygių galimybių ir galimybių įsidarbinti bei viešosios paramos / socialinės apsaugos ir įtraukties srityse. Vertinant bendrai pagal visas sritis ir visus rodiklius, 9 kartus prasti rezultatai nustatyti Kipre, po 8 kartus Ispanijoje ir Kroatijoje, po 7 kartus Latvijoje, Lietuvoje ir Portugalijoje. Kitame skalės gale – Danija, kuri pagal visus 14 rodiklių yra pasiekusi puikių ar geresnių už vidurkį rezultatų. Po to seka Švedija, Austrija ir Nyderlandai – šalys, pasiekusios puikių ar geresnių už vidurkį rezultatų, atitinkamai pagal 12, 10 ir 9 rodiklių (-us).

Lentelės duomenis reikia interpretuoti atsargiai ir netiesmukai. Šiuo tikslu 3 skyriuje pateikiama išsami 14 rodiklių analizė, prireikus, įskaitant ilgalaikes tendencijas ir papildomus rodiklius. Be to, būsimose šalių ataskaitose bus pateikta išsami kritinės padėties analizė ir papildomos informacijos apie socialinį ir ekonominį kontekstą, siekiant tiksliau nustatyti konkrečios šalies problemas Europos semestro kontekste. Taip bus paklotas analitinis pagrindas tolesniems Komisijos pasiūlymams dėl konkrečioms šalims skirtų rekomendacijų.

Šiame skyriuje pateikiama pastarojo meto pagrindinių užimtumo ir socialinių rodiklių ir priemonių, kurias valstybės narės taikė 2015 m. Tarybos patvirtintose ES užimtumo gairėse nustatytose prioritetinėse srityse. Prie kiekvienos gairės pateikiami pastarojo meto kelių pagrindinių rodiklių duomenys ir politikos priemonės, kurių ėmėsi valstybės narės. Kalbant apie politikos priemones, šiame skirsnyje remiamasi 2017 m. valstybių narių nacionalinių reformų programomis ir Europos Komisijos šaltiniais. Jei nenurodyta kitaip, ataskaitoje pristatomos tik po 2016 m. birželio mėn. įgyvendintos politikos priemonės. Išsami pastarojo meto pokyčių darbo rinkoje analizė pateikiama 2017 m. ataskaitoje „Labour Market and Wage Developments“ ir 2017 m. apžvalgoje „Employment and Social Developments in Europe“.

Beveik pusėje valstybių narių nedarbo lygis 2016 m. gerokai – daugiau kaip 1 proc. punktu – nukrito. Kai kuriose valstybėse narėse, kenčiančiose nuo itin didelio nedarbo (visų pirma Ispanijoje, Kroatijoje ir Kipre), jis krito sparčiau nei vidutiniškai (2 proc. punktais ar daugiau), tačiau taip pat mažėjo tokiose šalyse kaip Graikija ir Portugalija. Tai rodo, kad nedarbas mažėja beveik visur. Tačiau skirtumai tebelieka dideli. Kaip matyti iš 5 pav. (kuriame pavaizduoti lygiai ir pokyčiai pagal sutartą Socialinių rodiklių suvestinės esminių rodiklių vertinimo metodiką), nedarbo lygio dispersija 2016 m. toliau buvo nemaža: svyravo nuo maždaug 4 proc. Čekijos Respublikoje ir Vokietijoje (pasiekusiose geriausių rezultatų) iki 23,6 proc. Graikijoje (kritinė padėtis). Bendras nedarbo lygis tebelieka labai aukštas, nors Graikijoje jis nukrito 1,3 proc. punkto. Be to, nedarbas taip pat išlieka aukštas Italijoje, kur 2016 m. nepadaryta beveik jokios pažangos (sumažėjo 0,2 proc. punkto). Iš tų valstybių narių, kuriose nedarbo lygis yra žemesnis už vidutinį, Estijoje ir Austrijoje 2016 m. užfiksuotas nedidelis lygio pakilimas. Nepaisant nuo 2013 m. nuosekliai mažėjančio nedarbo lygio, daugumoje valstybių narių 2016 m. jis tebebuvo aukštesnis nei 2008 m. (6 pav.). Išimtys – Vokietija, Vengrija, Malta, Lenkija, Jungtinė Karalystė ir Čekijos Respublika.

Nepaisant pažangos darbo rinkoje, darbo užmokestis ES tebeauga menkai. Realus darbo užmokestis, pakoreguotas atsižvelgiant į vartotojų kainų pokyčius, augo beveik visose valstybėse narėse. ES jis padidėjo 1,3 proc.. Kiek menkesnis augimas buvo euro zonoje, kur mažos infliacijos sąlygomis 2015 m. ir 2016 m. realus darbo užmokestis padidėjo kiek mažiau nei 1 proc. kasmet. Kuklus darbo užmokesčio augimas drauge su šiek tiek lėtesniu produktyvumo augimu reiškė silpną vienetui tenkančių darbo sąnaudų dinamiką. Atlygis darbuotojams Europos šalyse yra labai nevienodas: nuo 4,6 EUR/val. Bulgarijoje iki 43,3 EUR/val. Liuksemburge. Be to, kaip matyti iš 9 pav., Europa yra iš esmės pasidalijusi į dvi – mažo darbo užmokesčio ir didelio darbo užmokesčio – dalis; tik Kipras, Slovėnija, Italija ir Ispanija yra gana arti ES vidurkio. Tarp mažo darbo užmokesčio šalių itin išsiskiria Bulgarija, Lenkija, Vengrija ir Rumunija, nors pastarojoje per paskutinius metus užfiksuotas didelis prieaugis. Vis dėlto matyti tam tikrų konvergencijos ženklų, net jei absoliutaus darbo užmokesčio lygio ir pokyčio koreliacija neatrodo stipri.

Užimtumui stabiliai augant, stabilizuojasi ir savarankiško darbo tendencijos. Vidutinis savisamdos lygis 2016 m. nukrito iki 14,0 proc. Tai yra žemiausias lygis nuo 2008 m. Bendras užimtumas augo sparčiau (+1,5 proc.) nei savarankiškas darbas (+0,3 proc.). Tačiau jeigu neatsižvelgtume į struktūrinio nuosmukio paveiktus pirminius sektorius (žemės ūkio, miškininkystės ir žuvininkystės), savisamdžių darbuotojų skaičius augo beveik taip pat sparčiai kaip ir visas užimtumas (1,3 proc.). Nuolat didėjo ir migrantų kilmės asmenų savarankiškas darbas: ES pilietybės neturinčių asmenų savarankiško darbo lygis 2016 m. pakilo iki 12,2 proc. (nuo 11,9 proc. 2015 m. ir 10,0 proc. 2010 m.). Be to, dėl demografinių pokyčių smarkiai išaugo savarankiškai dirbančių asmenų, kuriems yra 65 m. ar daugiau, skaičius. 2016 m. jie sudarė 8 proc. visų savarankiškai dirbančių asmenų (2006 m. – 6 proc.).

Kai kurios valstybės narės, remdamosi didelėmis pastarųjų metų reformomis, toliau keičia savo darbo užmokesčio nustatymo sistemas. Belgija, pasikonsultavusi su socialiniais partneriais, pabaigė 1996 m. Darbo užmokesčio įstatymo peržiūrą ir nustatė automatinio koregavimo mechanizmą, atsargos rezervą ir sustiprino darbo užmokesčio normos teisinį pagrindą, kad nebūtų prarastas sąnaudų konkurencingumas. Be to, federalinė vyriausybė 2017 m. liepos mėn. paskelbė ketinanti supaprastinti ir paskatinti darbuotojų dalyvavimą įmonės išmokų sistemoje. Kroatijoje padidintas kolektyvinių derybų proceso veiksmingumas, nes sudarytos kolektyvinės sutartys valdžios institucijoms yra privalomos, užtikrinamos vienodos dalyvavimo derybų komitetuose teisės, išplečiamas valstybės biudžeto fondų finansinis valdymas ir užtikrinamas darbo užmokesčio sistemos tvarumas. Atsižvelgdama į labai nedidelį naujai pasirašytų kolektyvinių sutarčių skaičių, Portugalija laikinai – 18 mėn. laikotarpiui iki 2018 m. liepos mėn. – sustabdė automatinį kolektyvinių sutarčių galiojimo pasibaigimą. Be to, paskelbus Žaliąją knygą dėl darbo santykių ir atsižvelgdama į trišalį susitarimą su socialiniais partneriais, šalies vyriausybė planuoja imtis priemonių, kuriomis būtų skatinamos kolektyvinės derybos. Slovėnijoje viešojo sektoriaus profesinės sąjungos ir valdžios institucijos tęsė derybas dėl tam tikrų laikinų griežto taupymo priemonių, nustatytų 2012 m. Fiskalinio balanso įstatymu, sušvelninimo, taip pat dėl atlygio už didesnį darbo krūvį, darbo užmokesčio didinimo keliant pareigose, išmokų už kasmetines atostogas ir dėl darbo sutarties nutraukimo pensinį amžių pasiekusiems asmenims. Prancūzijoje, pasikonsultavus su socialiniais partneriais, pritarta naujai Darbo įstatymo reformai, išplečiant įmonės lygmeniu sudaromų sutarčių taikymo sritį ir nustatant galimybes nukrypti nuo pramonės šakos lygmens susitarimų.

Kai kurios valstybės narės imasi verslumo ir startuolių skatinimo veiksmų. Pavyzdžiui, Vengrijoje remiami jaunesni nei 30 m. asmenys ir registruoti darbo ieškantys asmenys, kuriems gali būti ir daugiau nei 30 m., – pagal Jaunimo garantijų iniciatyvą jiems padedama kurti savo verslą. Įgyvendinant Rumunijos startuolių programą, remiamą ESF lėšomis, siekiama skatinti naujų MVĮ kūrimą. Suomijoje nuo 2018 m. bus galima gauti nedarbo išmokas kaip subsidijas startuoliams ir tuo pačiu metu ne visą darbo dieną užsiimti verslu. Be to, diskutuojama, kaip sudaryti palankesnes sąlygas bedarbiams kurti savo įmones. Daugelyje valstybių narių imtasi veiksmų, kad būtų užtikrinta, kad savarankiškai dirbantiems asmenims būtų suteiktos tokios pačios socialinės teisės (daugiau informacijos – 3.3 skirsnyje apie darbo rinkos segmentaciją).

Valstybės narės darbo jėgos paklausai remti ir darbo vietoms kurti toliau naudojo užimtumo subsidijas. Dauguma šios srities priemonių yra skirtos konkrečioms grupėms, kurioms kyla integravimosi į darbo rinką sunkumų (pvz., jaunimui, vyresnio amžiaus žmonėms, ilgalaikiams bedarbiams, pabėgėliams ir pan.), ir yra susijusios su finansinėmis paskatomis (arba mokesčių ir (arba) socialinio draudimo įmokų lengvatomis) darbdaviams už tikslinėms kategorijoms priklausančių darbuotojų samdą. Ataskaitiniu laikotarpiu (nuo 2016 m. antro pusmečio) kelios valstybės narės įvedė tikslines subsidijas samdai (daugiau informacijos – 3.2 skirsnyje). Kai kurios valstybės taip pat įvedė (arba planuoja įvesti) netikslines subsidijas samdai, t. y. nenustatant arba nustatant ne tokias griežtas atitikimo reikalavimams sąlygas. Paprastai taip siekiama skatinti neterminuotų darbo sutarčių taikymą. Italija savo pietiniuose regionuose nustatė sumažintas socialinio draudimo įmokas darbdaviams, pagal neterminuotas darbo sutartis (arba pagal profesinės pameistrystės programas) įdarbinantiems jaunesnius nei 25 m. arba bent šešis mėnesius darbo neturinčius asmenis. Prancūzijoje šešiems mėnesiams pratęstas 4 000 EUR priemokos, skiriamos mažoms ar vidutinėms įmonėms už darbuotojo, kuriam mokamas iki 1,3 karto didesnis už minimalų darbo užmokestis, samdą, taikymas (2017 m. pirmą pusmetį, šiuo metu laipsniškai baigiamas). Tokia priemoka jau pritaikyta beveik 1,6 mln. darbuotojų. Austrijoje šiuo metu svarstoma galimybė įvesti samdos priemokas, kuriomis būtų skatinama kurti naujas darbo vietas mažinant darbo užmokesčio sąnaudas darbdaviams, sukuriantiems darbo vietą naujiems darbuotojams. Kitais atvejais samdos subsidijos yra orientuotos į kelias nepalankioje padėtyje esančias grupes. Pavyzdžiui, Portugalijoje nustatytos finansinės paskatos (iš dalies atleidžiama nuo socialinio draudimo įmokų), kai pagal neterminuotas darbo sutartis samdomi darbuotojai, priklauso tam tikroms pažeidžiamoms grupėms (jaunimo, ilgalaikių bedarbių, vyresnio amžiaus asmenų). Be to, toms pačioms tikslinėms grupėms skirtomis samdos rėmimo priemonėmis teikiama paskatų pereiti nuo terminuotų darbo sutarčių prie neterminuotųjų. Tiek prie šios priemonės, tiek prie naujos iniciatyvos, kuria siekiama skatinti perėjimą nuo stažuočių prie nuolatinių darbo sutarčių, įgyvendinimo prisideda Europos socialinis fondas (ESF). Kipre nustatytos subsidijos darbdaviams, samdantiems pažeidžiamoms grupėms priklausančius asmenis, įskaitant minimalias pajamas gaunančius žmones ir neįgaliuosius. Vengrijoje ESF įvairiomis paskatomis ir subsidijomis darbo vietų kūrimui padeda didinti socialinių įmonių užimtumo potencialą.

Daugumoje valstybių narių darbo užmokesčio augimas 2016 m. buvo lėtesnis arba toks pats, koks prognozuotas pagal istorines nedarbo tendencijas, kitaip tariant, darbo užmokestis didėjo lėčiau nei mažėjo nedarbas. Belgija, Bulgarija, Suomija, Slovakija ir Švedija yra šalys, kuriose darbo užmokesčio augimas buvo gerokai lėtesnis nei prognozuotas pagal istorines tendencijas. Filipso kreivė (angl. Phillips curve), rodanti (paprastai neigiamą) darbo užmokesčio augimo ir nedarbo ryšį, patvirtina, kad darbo užmokestis į ekonomikos atsigavimą reagavo lėtai, ypač euro zonoje. 11 pav. metinis nominalaus atlyginimo vienam darbuotojui pokytis palyginamas su vadinamuoju nedarbo lygio atotrūkiu, t. y. skirtumu tarp faktinio nedarbo lygio ir jo tendencijos. Nuo pat krizės pradžios kreivė buvo ne tokia stati kaip anksčiau, o tai reiškia silpnesnį darbo užmokesčio reagavimą į mažėjantį nedarbą. Be to, pastaruosius trejus metus atlygio augimo lygis buvo mažesnis nei tikėtasi atsižvelgiant į gerėjančią padėtį darbo rinkoje.

Nepalanki socialinė ir ekonominė padėtis – svarbiausias veiksnys, lemiantis prastus mokymosi rezultatus. Taip pat nustatyta, kad neretai prastai mokosi specialiųjų ugdymosi poreikių turintys moksleiviai ir (arba) moksleiviai iš migrantų šeimų. Prastai gamtos mokslus mokančių moksleivių, priklausančių žemiausiam socialiniam ir ekonominiam kvartiliui, ES vidurkis, remiantis 2015 m. PISA tyrimo populiacija, buvo maždaug 34 proc., t. y. 26 proc. punktais daugiau nei aukščiausiam socialiniam ir ekonominiam kvartiliui priklausančių moksleivių grupėje (15 pav.). Valstybėse narėse, kur migrantų kilmės moksleivių yra daug, prastai besimokančių moksleivių su menkais baziniais gebėjimais yra daugiau nei vidutiniškai, o moksleivių rezultatai paprastai glaudžiai koreliuoja su jų socialiniu ir ekonominiu statusu. Be to, kaip jau aptarta 2017 m. bendroje užimtumo ataskaitoje, nesena migracijos į ES banga išryškino švietimo ir mokymo sistemų vaidmenį padedant tūkstančiams atvykstančių jaunuolių visapusiškai išnaudoti savo potencialą ir skatinant jų integraciją į Europos visuomenę.

Ilgalaikis mokyklos nebaigusių asmenų skaičiaus mažėjimas Europoje – teigiama tendencija, kurią iš esmės nulėmė struktūrinės švietimo ir mokymo sistemų reformos ir tikslinės politikos priemonės. Vis dėlto pokriziniu laikotarpiu ši tendencija gali būti iš dalies susijusi su nemažėjančiais sunkumais patekti į šalių, kuriose yra didelis jaunimo nedarbas, darbo rinkas ir jaunuolių sprendimu ilgiau likti švietimo sistemoje. Be to, mokyklos nebaigimo problema yra glaudžiai susijusi su nepalankia tėvų socialine padėtimi ir menku išsilavinimu. Mokyklos nebaigti labiau linkę migrantų kilmės moksleiviai, ypač gimę užsienyje. Tas pats pasakytina apie neįgalius moksleivius: 2015 m., palyginti su negalios neturinčiais moksleiviais, mokyklos nebaigusių neįgaliųjų buvo 10,3 proc. punkto daugiau.

Kalbant apie įgijusiuosius aukštąjį išsilavinimą, tebėra ryškių skirtumų tarp lyčių: visose valstybėse narėse, išskyrus Vokietiją, aukštąsias mokyklas baigia daugiau moterų nei vyrų, o vidutinis aukštąjį išslavinimą įgijusių vyrų ir moterų atotrūkis ES yra beveik 10 proc. punktų. Tėvų padėtis ir toliau daro poveikį aukštojo išsilavinimo įgijimui: jį įgyja vidutiniškai 5 proc. punktais mažiau užsienyje gimusių žmonių, nors Danijoje, Airijoje, Liuksemburge, Latvijoje ir Jungtinėje Karalystėje nustatytos priešingos tendencijos. Be to, jaunuoliai, kurie emigravo įpusėję privalomojo mokymo ciklą ar jam baigiantis, patiria didesnių sunkumų, nei tie, kurie emigravo jaunesnio amžiaus. Todėl jiems reikia netradicinių kelių į aukštąjį išsilavinimą, pripažįstant jų gebėjimus, kuriuos jie galėjo įgyti už tradicinės vidurinio lavinimo sistemos ribų. Neįgaliesiems taip pat sunkiau įgyti aukštąjį išsilavinimą – 2015 m. jų atotrūkis buvo 13,6 proc. punkto.

Šaltinis: Europos Komisija (2016 m.), „PISA 2015: EU performance and initial conclusions regarding education policies in Europe“.

Šaltinis: Eurostatas (ES darbo jėgos tyrimas, specialūs duomenys, 2016 m.). Pastaba. Rodikliu išreiškiamas 25–64 m. asmenų dalyvavimo formaliojo ir neformaliojo švietimo ir mokymo programose (per pastarąsias keturias savaites) lygis. Į duomenų kategoriją „abu“ įtraukiami asmenys, kurie per ataskaitinį keturių savaičių laikotarpį dalyvavo tiek formaliojo, tiek neformaliojo mokymosi veikloje. Kategorijos „abu“ duomenys HR, HU ir LV atveju yra nepatikimi, o CY, LT, SK, BG ir RO duomenų neturima.

Vyrų ir moterų užimtumo skirtumai yra ypač ryškūs priežiūros pareigų turinčių asmenų atveju, nes atsakomybę už priežiūrą moterys vis dar prisiima dažniau už vyrus. Vidutiniškai bent vieną vaiką iki šešerių metų turinčių moterų užimtumas yra 9 proc. punktais mažesnis už vaikų neturinčių moterų užimtumą (tendencija stiprėja, jei motinos yra žemos kvalifikacijos arba vienišos). Kai kuriose šalyse (Slovakijoje, Čekijos Respublikoje, Vengrijoje) šis atotrūkis viršija 30 proc. punktų. Priešingą efektą tėvystė turi vyrų užimtumui: vaikų turintys vyrai paprastai dažniau turi ir darbą (24 pav.). Be to, moterys dažniau nei vyrai prisiima ilgalaikės priežiūros įsipareigojimus. 2016 m. per 19 proc. ES moterų potencialių darbuotojų buvo neaktyvios, nes prižiūrėjo vaikus ar neįgalius suaugusiuosius. Čekijos Respublikoje, Estijoje, Airijoje, Vengrijoje, Slovakijoje, Jungtinėje Karalystėje šis skaičius viršijo 28 proc. Moterų užimtumo lygis yra aukštesnis nei vidutinis tose šalyse, kurios taiko tinkamas abiem lytims pritaikytas profesinio ir asmeninio gyvenimo suderinimo priemones (visų pirma Švedijoje ir Danijoje).

Nevienodą lyčių dalyvavimą darbo rinkoje taip pat atspindi ir didelis ne visą darbo dieną dirbančių vyrų ir moterų dalies skirtumas: 2016 m. ES jis buvo 23,0 proc. punktai (2015 m. – 23,2 proc. punkto). Šioje srityje yra didelių skirtumų tarp šalių. Daugumoje Vidurio ir Rytų Europos valstybių narių šis skirtumas yra gana nedidelis, tačiau keturiose valstybėse narėse jis yra didesnis nei 30 proc. punktų, o Nyderlanduose yra pats didžiausias – 52,7 proc. punkto (23 pav.). Be to, 2016 m. 23,5 proc. ne visą darbo dieną dirbančių moterų tą darė ne savo noru.

Per paskutinį dešimtmetį vyresnio amžiaus asmenų užimtumas smarkiai išaugo. Vyresnio amžiaus darbuotojai krizę įveikė lengviau nei kitos amžiaus grupės. Kaip jau nurodyta 1 skyriuje, 55–64 m. amžiaus grupė buvo pagrindinė varomoji jėga, pastarąjį dešimtmetį padėjusi kelti užimtumo lygį. 2016 m. 55–64 m. asmenų užimtumas buvo 55,3 proc. – 2 proc. punktais didesnis nei ankstesniais metais, o atsižvelgiant į demografinius pokyčius prognozuojama, kad jis ir toliau stabiliai augs. Vyresnio amžiaus darbuotojų užimtumo lygis valstybėse narėse smarkiai skiriasi: nuo 75,5 proc. Švedijoje iki 36,3 proc. Graikijoje. Pamažu kyla ir 55–64 m. amžiaus moterų užimtumo lygis – 2016 m. jis buvo 48,9 proc. Nemažas yra ir darbingo amžiaus trukmės skirtumas tarp lyčių: moterys darbo rinkoje dalyvauja vidutiniškai 4,9 m. trumpiau negu vyrai (2016 m. atitinkamai 33,1 m. ir 38,0 m.). Nurodytą vidurkį, už kurio slypi dideli valstybių narių skirtumai, lemia daug įvairių veiksnių, pavyzdžiui, nepakankamos galimybės gauti priežiūros paslaugas ir mažesnis nei vyrų pensinis moterų amžius (taigi, ir trumpesnis profesinis gyvenimas) kai kuriose valstybėse narėse (žr. 21 pav.). Galiausiai vyresnio amžiaus darbuotojai ne visą darbo dieną dirba dažniau nei darbingiausio amžiaus asmenys, bet rečiau nei jaunimas. Be to, vyresnio amžiaus darbuotojai paprastai dirba pagal neterminuotas darbo sutartis. Pagal terminuotas darbo sutartis dirba vos 5,3 proc. 55–64 m. amžiaus darbuotojų.

Negana to, kad moterų užimtumo lygis pagal visos darbo dienos ekvivalentą yra žemesnis už vyrų, jų darbo užmokestis taip pat gerokai mažesnis. 2015 m. ES moterys uždirbo 16,3 proc. mažiau nei vyrai, t. y. padėtis nuo 2014 m. (16,7 proc.) šiek kiek pagerėjo. Valstybių narių skirtumai šioje srityje taip pat yra nemaži: Estijoje vyrų ir moterų darbo užmokestis skiriasi 26,9 proc., Italijoje ir Liuksemburge – 5,5 proc. Iš turimų duomenų matyti, kad per pastaruosius dvejus metus šis skirtumas daugiausia padidėjo Portugalijoje (+4,5 proc. punkto), o daugiausia sumažėjo Vengrijoje (-4,4 proc. punkto), Estijoje (-2,9 proc. punkto) ir Ispanijoje (-2,9 proc. punkto). Vyrų ir moterų darbo užmokesčio atotrūkį gali lemti įvairios priežastys, kaip antai darbo patirties, darbo laiko, darbo pobūdžio ar užimtumo sektoriaus skirtumai, iš dalies siejamos su diskriminacija darbo rinkoje. Tokia padėtis kelia vyrų ir moterų pensijų skirtumo pavojų. 2015 m. jis buvo 38,3 proc..

Be to, keliose valstybėse narėse teikiama nepakankamai oficialios, prieinamos, kokybiškos ir tvarios ilgalaikės priežiūros paslaugų. Jų trūkumas gali būti didžiulė kliūtis, trukdanti moterims dirbti, nes daugeliui šeimų vienintelė išeitis yra neoficiali priežiūra. Prognozuojama, kad priklausomų vyresnio amžiaus asmenų skaičius 2013–2060 m. išaugs 12 mln. (nuo 40 mln. iki 52 mln.) .

Valstybės narės ėmėsi veiksmų, kad sudarytų palankesnes sąlygas socialiniam dialogui profesinio mokymo klausimais. Ispanijos vyriausybė neseniai surengė nacionalines diskusijas su socialiniais partneriais: per jas siekta aptarti įvairius užimtumo klausimus, be kita ko, profesinio mokymo kokybę. Graikijoje 2017 m. pradėti bandomieji verslo bendruomenės ir profesinių mokyklų partnerystės projektai, kuriuose dalyvauja pramonės sektorių ir vietos darbdavių atstovai bei socialiniai partneriai. Latvijoje prie daugelio profesinio mokymo reformų aspektų prisidėjo socialiniai partneriai, visų pirma darbdaviai. 2016 m. antriniais teisės aktais pakeistas 2015 m. Profesinio mokymo įstatymas, kad būtų galima steigti sektorines ekspertų tarybas ir nustatyti mokymo programų atnaujinimo tvarką. Be to, laikantis Suaugusiųjų švietimo valdymo modelio 2016–2020 m. įgyvendinimo plano, buvo sukurta Suaugusiųjų švietimo valdyba, kuriai priklauso ministerijos, socialiniai partneriai, savivaldybės, suaugusiųjų švietimo asociacija ir kiti suinteresuotieji subjektai. Valdyba, atsižvelgdama į darbo rinkos padėtį, peržiūri ir tvirtina suaugusiųjų švietimo prioritetus ir užtikrina reguliarų suaugusiųjų mokymosi rezultatų (įskaitant švietimo programų pasiūlą ir paklausą) vertinimą.

Valstybės narės plėtoja politikos priemones, kuriomis skatinama migrantų integracija į švietimo sistemas. Visose Belgijos bendruomenėse padidintas priėmimo klasių ir kalbos mokytojų skaičius, skirtas papildomas biudžetas naujai atvykstantiems moksleiviams migrantams. Danija taip pat šiek tiek padidino priėmimo klasių skaičių ir maksimalų pabėgėlių skaičių vienoje klasėje (nuo 12 iki 15). Be to, Danijoje leista integruoti užsienyje gimusius jaunuolius į privalomojo švietimo sistemą, kol jiems sukaks 25 m. Suomijoje 2017 m. viduryje buvo sukurta nauja programa, apimanti kalbos mokymą ir profesinį mokymą. Ši suaugusiųjų švietimo įstaigoms skirta programa padidino mokymo programų pasiūlą ir prieinamumą. Švedijoje naujai atvykusiems suaugusiesiems, turintiems profesinį ar aukštesnį išsilavinimą, siūlomas specialus imigrantų mokymo kursas. Graikijoje duris atvėrė pirmieji prieglobsčio prašytojų vaikų mokymo centrai, veikiantys po įprastinių mokyklos darbo valandų. Jų tikslas – ilgainiui integruoti vaikus į bendrojo švietimo sistemą. Kipras plėtoja veiksmų planą, į kurį įtraukti tokie klausimai kaip graikų kaip užsienio kalbos mokymas, migrantų priėmimo, pereinamojo laikotarpio ir įtraukties priemonės, mokytojų rengimas ir kova su diskriminacija. Be to, Europos Komisija, reaguodama į pabėgėlių antplūdį ir siekdama palengvinti jų (ir kitų trečiųjų šalių piliečių) integraciją, 2017 m. parengė Trečiųjų šalių piliečių įgūdžių nustatymo ES šabloną, padėsiantį jiems pristatyti savo įgūdžius ir kvalifikaciją bet kurioje valstybėje narėje.

Kol kas nevisiškai išspręstas romų įtraukimo į švietimo sistemas uždavinys; tą lemia keli veiksniai: mokyklų segregacija, neįtraukus mokymas, kitos didelio skurdo keliamos kliūtys. Labai svarbu įgyvendinti teisės aktų pakeitimus. Bulgarija uždraudė moksleivius į klases skirstyti pagal jų etninę kilmę. Romų moksleiviams šiuo metu taikomos priemonės : specialios stipendijos ir užklasinė veikla, papildomos bulgarų kalbos pamokos ir veikla su tėvais. Čekijos Respublikoje 2016 m. rugsėjo mėn. pradėtos įgyvendinti naujos specialiųjų ugdymosi poreikių (įskaitant dėl socialinių ir ekonominių priežasčių) turintiems vaikams skirtų individualios paramos priemonių reformos. Vengrija, siekdama užtikrinti, kad būtų uždrausta segregacija, 2017 m. pakeitė Lygių galimybių ir viešojo švietimo įstatymą. Be to, 2017 m. atrinktoms mokykloms, kurias meta daug mokinių, bus teikiamos mokymo paslaugos ir parama, kad jos galėtų pradėti taikyti diferencijuotus mokymo metodus. Rumunijos švietimo sistemoje uždrausta segregacija iki aukštojo mokslo lygmens, o skirstant ESF lėšas pirmenybė teikta romų moksleiviams ir bendruomenėms skirtiems projektams. 2017 m. vasario mėn. Slovakija patvirtino peržiūrėtus veiksmų planus, kuriais remiamas Nacionalinės romų integracijos iki 2020 m. strategijos įgyvendinimas ir gerinant marginalizuotų bendruomenių vaikų švietimą siekiama sumažinti romų išsilavinimo lygio ir vidutinio gyventojų išsilavinimo lygio skirtumą. Graikija pradėjo įgyvendinti romų vaikų integracijos ir švietimo programą, bendrai finansuojamą iš ES struktūrinių ir investicinių fondų.

Politinis darbas padėjo nustatyti svarbiausius švietimo įtraukumo, aktualumo ir kokybės gerinimo aspektus, visų pirma siekiant mažinti mokyklos nebaigiančių asmenų skaičių. 2017 m. gegužės mėn. dviejuose Komisijos komunikatuose nustatyta, kaip ES veiksmais galima padėti valstybėms narėms ir švietimo paslaugų teikėjams pasiekti šiuos tikslus. Be to, 2015 m. Tarybos išvadose dėl mokyklos nebaigusių asmenų skaičiaus mažinimo ir sėkmingo mokymosi mokykloje skatinimo valstybės narės paragintos rengti ir įgyvendinti išsamias strategijas, kuriomis jaunuoliai skatinami baigti mokyklą, ir nustatyti įvairių konkrečių priemonių. Šioje srityje veiksmų ėmėsi ne viena valstybė narė. 2016 m. Belgijos Flandrijos bendruomenė patvirtino politinį dokumentą, susijusį su teise mokytis, dalyvavimu pamokose ir mokyklos nebaigimu, pakeisiantį dabartinius veiksmų planus. Prancūzakalbėje Belgijos bendruomenėje mokyklos nebaigusių asmenų skaičiaus mažinimas yra svarbus vykdomų mokyklos reformų, kuriomis siekiama gerinti lygybę ir efektyvumą, elementas. Bulgarija organizuoja tarpinstitucinį bendradarbiavimą, kad pagerintų priėmimo ir išlaikymo mokyklose rodiklius; ji suburia vietos komandas, kurios nustato mokyklos nelankančius vaikus ar vaikus, kuriems gresia pavojus nebaigti mokyklos, padeda atitinkamoms institucijoms keistis informacija ir gerina duomenų rinkimą. Estijoje bandoma gerinti profesinį orientavimą ir didinti profesinio mokymo patrauklumą, taip siekiant sumažinti mokyklos nebaigiančių moksleivių skaičių. Prancūzija ėmėsi veiksmų, kad mokyklos nebaigusiems 16–25 m. jaunuoliams, neturintiems nei atestato, nei kvalifikacijos, būtų suteikta teisė grįžti į švietimo sistemą. 2016 m. lapkričio mėn. Vengrija priėmė mokyklos nebaigusių asmenų skaičiaus mažinimo veiksmų planą ir paskelbė, kad bus privaloma rinkti moksleivių pažangumo duomenis. Rumunija rengia išankstinio įspėjimo mechanizmą ir planuoja kurti iš ESF finansuojamas vadinamąsias antrojo šanso programas ir užklasinę veiklą.

Didesnės galimybės naudotis oficialios vaikų priežiūros paslaugomis yra veiksminga moterų užimtumo kliūčių šalinimo priemonė. Čekijos Respublikoje visiems vaikams suteikta teisė lankyti pasirengimo mokyklai klases ir nustatytas privalomas vienerių metų trukmės priešmokyklinis ugdymas, taip pat garantuojama vieta vaikų darželyje ir padidinta parama specialiųjų ugdymosi poreikių turintiems vaikams. Be to, įgyvendinamas iš ESF finansuojamas bandomasis mikro lopšelių-darželių, skirtų vaikams nuo 6 mėn. iki 4 m., projektas. Jungtinėje Karalystėje jau visapusiškai įgyvendinamas 2016 m. Aktas dėl vaiko priežiūros, kuriuo prie galiojančios visuotinės nuostatos užtikrinti 15 valandų nemokamos vaiko priežiūros paslaugų Anglijoje dirbančių tėvų 3–4 m. vaikams suteikiama 15 papildomų nemokamų tokio paties amžiaus vaiko priežiūros valandų. Liuksemburgas 2016 m. pradėjo didelių užmojų reformą, kad pagerintų ikimokyklinio ugdymo ir priežiūros prieinamumą ir kokybę. Slovakijoje, siekiant išplėsti vaikų priežiūros pajėgumus, planuojama investuoti į infrastruktūrą. 2017 m. balandžio mėn. Suomijos vyriausybė pasiūlė nemokamas ar nebrangias vaiko priežiūros paslaugas teikti didesnei mažas ir vidutines pajamas gaunančių šeimų grupei. 2017 m. kai kurios valstybės narės taip pat nustatė priemones, padedančias plėtoti paslaugas vaikams nepalankioje padėtyje esančiose vietovėse (Vengrijoje) ir darbo ieškančių asmenų vaikams (Prancūzijoje).

Būtent moterys dažniausiai slaugo priklausomus ir vyresnio amžiaus artimuosius. Teisės į slaugos atostogas įvedimas ar sustiprinimas, kaip tai buvo padaryta Čekijos Respublikoje 2017 m. liepos mėn., gali padėti moterims geriau derinti slaugą ir profesinį gyvenimą. Moterų užimtumui teigiamą poveikį daro ne tik su šeima susijusios atostogos, bet ir lankstus darbo grafikas. 2016–2017 m. Belgija, Čekijos Respublika ir Italija nustatė priemones, kuriomis suteikiama daugiau darbo organizavimo lankstumo galimybių, o Rumunija surengė viešas konsultacijas dėl nuotolinio darbo pasiūlymo. Be to, kelios valstybės narės padidino finansinę paramą artimuosius slaugantiems asmenims. Rumunijos vyriausybė patvirtino sunkią negalią turinčių asmenų asmeninių padėjėjų atlyginimų finansavimo sistemos centralizavimą. Maltoje buvo pertvarkytos ir padidintos slaugytojų pensijos ir pašalpos. Jos taip pat padidintos Vengrijoje ir Čekijos Respublikoje. Estija ketina pakeisti Lyčių lygybės įstatymą, kad Darbo inspekcijai būtų nustatyta prievolė atidžiau stebėti, ar privačiajame sektoriuje laikomasi lyčių lygybės nuostatų, be kita ko, rinkti duomenis apie vyrų ir moterų darbo užmokestį, mokyti galimų šių problemų sprendimo būdų ir viešinti vyrų ir moterų darbo užmokesčio skirtumus.

Europos socialinis fondas (ESF), kurio 2014–2020 m. biudžetą sudaro 86,4 mlrd. EUR, yra viena iš pagrindinių ES priemonių, skirtų konkrečioms šalims skirtose rekomendacijose nustatytoms problemoms spręsti. Rengiant 2014 m. ir 2015 m. veiklos programas buvo siekiama užtikrinti jų derėjimą su konkrečioms šalims skirtomis rekomendacijomis. Be to, reglamentuose numatyta galimybė peržiūrėti esamas programas siekiant suderinti jas su kylančiomis problemomis.

Sklandus darbo rinkos, švietimo ir jaunimo politikos koordinavimas yra būtinas norint geriau remti jaunuolių perėjimą iš švietimo sistemos ar bedarbystės į darbo pasaulį. Užmezgama nauja partnerystė. Kipro vidurinėse mokyklose bus plėtojamos profesinio orientavimo ir švietimo tarnybos, kad 15–24 m. jaunuoliai gautų tikslingesnes orientavimo ir konsultavimo paslaugas. Be to, Kipro Jaunimo informacijos centrų jaunimo valdyba siūlo specializuotas studijų ir profesinio orientavimo paslaugas tiek moksleiviams, tiek nesimokantiems ir nedirbantiems jaunuoliams. Lietuvoje 2016 m. įdiegta nacionalinė bandomoji mentorystės programa, pagal kurią valstybinės užimtumo tarnybos bendradarbiauja su psichologų ir mokslo įstaigų tinklais, kad geriau paremtų jaunimą (ir ilgalaikius bedarbius bei vyresnio amžiaus darbuotojus).

Ne viena valstybė narė yra nustačiusi tikslinių priemonių, kuriomis moterys skatinamos grįžti į darbo rinką, nors jų vaikai dar labai maži. Pavyzdžiui, 2017 m. birželio mėn. Bulgarija priėmė priemonę, pagal kurią vaikų iki vienerių metų turinčioms moterims, kurios grįžta dirbti, be darbo užmokesčio, mokama 50 proc. vaiko priežiūros išmokos. Panašiai yra ir Rumunijoje: 2017 m. balandžio mėn. padidintos paskatos vaiko priežiūros atostogose esantiems tėvams grįžti į darbą. Kitos valstybės narės parengė priemonių, skirtų moterims, jau patyrusioms ilgų profesinio gyvenimo pertraukų. Tokiai sugrįžimo į darbo rinką paramai 2017 m. pavasarį Jungtinės Karalystės biudžete buvo numatyta 5 mln. GBP (maždaug 5,6 mln. EUR). Liuksemburgas priėmė įstatymą, kuriuo stiprinamas vyrų ir moterų vienodo darbo užmokesčio principas, ir rėmė informuotumo didinimo kampanijas ir veiksmus, kuriais šalinamos moterų užimtumo kliūtys. Švedija, siekdama šalinti neigiamus nepakankamo moterų dalyvavimo darbo rinkoje padarinius, ketina pateikti pasiūlymą dėl didesnės lyčių lygybės pensijų atžvilgiu. Estijos vyriausybė patvirtino įstatymo, kuriuo bus pakeista vaiko priežiūros atostogų ir išmokų sistema, projektą; planuojama tėvams suteikti papildomą mėnesį atostogų, pailginti laikotarpį, kuriuo galima prašyti vaiko priežiūros išmokų, ir padidinti iš darbo gaunamų pajamų ribą vaiko priežiūros atostogų metu. Maltoje tais atvejais, kai abu tėvai dirba ar mokosi, teikiamos nemokamos vaikų priežiūros paslaugos.

Kelios valstybės narės ėmėsi veiksmų, kad paskatintų vyresnio amžiaus darbuotojų integraciją į darbo rinką. Vokietija priėmė įstatymą, kuriuo vyresnio amžiaus darbuotojams sudaromos palankesnės ir lankstesnės išėjimo į pensiją sąlygos (Flexi-Rente). Visų pirma reformomis siekiama derinti ankstyvą išėjimą į pensiją ir darbą ne visą darbo dieną, sumažinant atskaitymus iš pensijų, jei gaunama papildomų pajamų. Jomis taip pat skatinama likti dirbti net sukakus pensiniam amžiui, darbuotojams suteikiant teisę į papildomas pensijų išmokas, o darbdavius atleidžiant nuo prievolės mokėti nedarbo draudimo įmokas. Graikija 2017 m. vasario mėn. pradėjo dvi naujas programas, pagal kurias teikiamos subsidijos įdarbinantiems vyresnius nei 50 m. asmenis. Kipras nustatė sistemą, pagal kurią darbdaviai skatinami įdarbinti vyresnius nei 50 m. bedarbius, norinčius dirbti visą darbo dieną. Nyderlanduose pagal veiksmų planą „Penkiasdešimtmečių ir vyresnių asmenų perspektyvos“ parengtame įstatymo projekte numatyta kompensacija darbdaviams (nulinės rizikos priemoka), jei vyresnio amžiaus (vyresni nei 56 m.) darbuotojai, kurie buvo bedarbiai ilgiau nei vienus metus ir gauna nedarbo išmoką, suserga. Austrijos užimtumo kampanija „20 000“ siekiama padidinti vyresnio amžiaus žmonių užimtumą ir sumažinti ilgalaikį nedarbą. Projektas turėtų įsibėgėti 2018 m. sausio mėn. ir vidutinės trukmės laikotarpiu jis turėtų padėti sukurti 20 000 papildomų ne pelno darbo vietų. Be to, socialinio draudimo keitimo įstatymu asmenims, kurie dirba ir sulaukę pensinio amžiaus, suteikiama teisė sukaupti didesnę senatvės pensiją. Ši priemonė yra iš esmės skirta moterims, kurioms gresia didesnė skurdo rizika nei vyrams. Slovėnijos veiksmų planas „Slovėnijos vyresnio amžiaus darbuotojai ir darbo rinka“ apima 49 priemones, kurias ketinama įgyvendinti 2017–2018 m., įskaitant paramą darbdaviams, įgyvendinantiems saugos ir sveikatos darbe programas, paskatas darbdaviams investuoti į žmogiškąjį kapitalą ir darbuotojų mokymą, paskatas darbuotojams ilgiau likti darbo rinkoje, vyresnio amžiaus darbuotojų aktyvumo skatinimą taikant aktyvios darbo rinkos politikos priemones.

Reaguodamos į didėjantį prieglobsčio prašytojų skaičių, valstybės narės pritaiko trečiųjų šalių piliečių integracijos politiką. Jos imasi priemonių, orientuotų į kalbos mokymąsi ir dalyvavimą darbo rinkoje. Prancūzijoje Užsienio piliečių teisių įstatymu nustatyta individualizuota integracijos trajektorija, grindžiama prie asmens reikmių pritaikytu priėmimu, sustiprintu pilietiniu ugdymu ir kalbos mokymu. Suomijoje Nacionaliniu integracijos veiksmų planu ir Vyriausybės integracijos programa siekiama paspartinti prieigą prie švietimo sistemos ir darbo rinkos. Be to, taikant socialinio poveikio obligacijų modelį pradėtas bandomasis sparčiojo imigrantų įdarbinimo projektas. Jo tikslas – išbandyti naujus užimtumo ir mokymo modelius, kad emigrantai būtų įdarbinti kuo greičiau, ir lanksčiai derinti mokymąsi ir darbą. Austrijoje 2017 m. birželio mėn. Integracijos įstatymu nustatyta, kad tarptautinės apsaugos gavėjams dalyvavimas kalbos, kultūros ir vertybių kursuose yra privalomas, kaip ir prievolė pasirašyti integracijos deklaraciją. Be to, visiems darbo neturintiems pripažintiems pabėgėliams ir prieglobsčio prašytojams, kurių prieglobsčio prašymas veikiausiai bus patenkintas, bus nustatyti privalomi integracijos į darbo rinką metai (valstybinės užimtumo tarnybos uždavinys). Čekijos Respublikoje pagal 2016 m. sausio mėn. įsigaliojusią Valstybinę integracijos programą tarptautinės apsaugos gavėjams teikiama pagalba būsto, užimtumo, sveikatos ir švietimo srityse, įskaitant pagalbą mokantis kalbos. Vokietijoje 2016 m. priėmus naują Integracijos įstatymą nustatyta, kad nedirbantiems prieglobsčio prašytojams dalyvavimas integracijos kursuose gali būti privalomas. Vokietija taip pat parengė naujo pobūdžio, į darbo vietą orientuotus kalbos kursus, skirtus pabėgėliams, kurie jau dirba arba dalyvauja aktyvumo darbo rinkoje skatinimo ar profesinio mokymo programose. Šiuose kursuose dalyvaujama sėkmingai baigus integracijos kursus. Danijos trišaliame susitarime daugiausia dėmesio skirta ankstyvai intervencijai, asmens įgūdžių vertinimui ir į darbą orientuotoms priemonėms. Prieglobsčio prašytojų atrankinė patikra vykdoma paraiškos teikimo etapu, tada jie priskiriami savivaldybei, kurioje jų darbo potencialas būtų geriausiai išnaudojamas. Be to, reikalaujama, kad pabėgėliai per vieną mėnesį nuo atvykimo įgytų darbo patirties.

Daugelis valstybių narių taikomų priemonių yra skirtos ne tik neseniai atvykusiems pabėgėliams, bet ir kitiems migrantams ar migrantų kilmės žmonėms. Pavyzdžiui, Suomijoje rengiama metodika, padėsianti veiksmingiau nustatyti imigrantų įgūdžius ir nukreipti juos į tinkamas mokymo ir užimtumo programas. Austrijoje 2016 m. liepos 12 d. įsigaliojo Pripažinimo ir vertinimo įstatymas, kuriuo remiama užsienyje kvalifikaciją įgijusių asmenų integracija į darbo rinką ir nustatytos specialios procedūros asmenims, kuriems suteiktas prieglobstis ar papildoma apsauga ir kurie neturi jų išsilavinimą patvirtinančių dokumentų. Švedija ėmė dėti dideles pastangas, kad patenkintų augančius užsienyje įgytos kvalifikacijos vertinimo poreikius, be kita ko, padidindama už kvalifikacijos pripažinimą atsakingos įstaigos – Švedijos aukštojo mokslo tarybos – finansavimą. Ji taip pat investavo nemažai lėšų, kad padidintų parengiamųjų programų pasiūlą ir taip padėtų užsienio šalies teisės, medicinos, slaugos, odontologijos, pedagogikos ar farmacijos diplomą turintiems migrantams užbaigti privalomas mokymo programas ir pradėti dirbti pagal profesiją. Be to, pertvarkius programą „Naujo starto darbo vietos“, padidintos subsidijos naujai atvykusiems migrantams ir pabėgėliams. Estija pakeitė ilgalaikio gyvenimo šalyje reikalavimus ir taip paskatino IRT specialistų, startuolius steigiančių verslininkų ir stambių verslininkų imigraciją. Maltoje, siekiant padidinti migrantų galimybes įsidarbinti, siūlomi raštingumo gerinimo kursai negimtakalbiams. Slovėnija įsteigė vyriausybinę migrantų rėmimo ir integracijos tarnybą, koordinuojančią nacionalinių institucijų, nevyriausybinių ir kitų organizacijų darbą ir užduotis. Pagrindiniai šios tarnybos uždaviniai – įvairių kategorijų migrantų priėmimas ir rėmimas.

Be priemonių, daugiausia skirtų naujai atvykusių asmenų integracijai, kai kurios valstybės narės dėjo pastangas kovoti su diskriminacija. Prancūzijoje 2017 m. sausio mėn. pabaigoje paskelbtu Lygybės ir pilietybės įstatymu sugriežtinta apsaugos nuo diskriminacijos tvarka, visų pirma nustatyta teisė į prancūzų kalbos mokymąsi kaip tęstinio mokymosi dalį. Švedijoje 2017 m. sausio mėn. įsigaliojusiu pakeistu Švedijos kovos su diskriminacija įstatymu nustatyta naujų aktyvių kovos su diskriminacija užimtumo ir švietimo srityse priemonių, privaloma metinė darbo užmokesčio ataskaita ir prievolė darbdaviams parengti priekabiavimo (įskaitant seksualinį) prevencijos gaires bei tvarką ir atsakomąsias priemones. Ispanija subūrė kelias darbo grupes, kurių uždavinys – stebėti veiklą, susijusią su įvairių specialistų, kovojančių su diskriminacija (pavyzdžiui, policininkų, teisėjų, prokurorų, valstybės tarnautojų ir pan.) informavimu rasizmo, ksenofobijos ir kitų netolerancijos formų klausimais. Estijoje surengti bandomieji informavimo diskriminacijos klausimais projektai, skirti teisėsaugos institucijoms, teisėjams, prokurorams ir aukų rėmimo specialistams. Suomijoje 2016 m. pradžioje pradėta dvejų metų trukmės tarpžinybinė iniciatyva „TRUST – Geri santykiai Suomijoje“, kuria regiono ir vietos lygmeniu skatinamas prieglobsčio prašytojų nediskriminavimas. Kalbant apie švietimo sritį, Portugalijos mokyklų mokytojams išdalyti kultūrų pažinimo rinkiniai su internetine švietimo medžiaga.

Valstybės narės aktyviai siekia remti neįgaliųjų integraciją į darbo rinką. Belgijos federalinė vyriausybė suteikė galimybių skatinti reintegraciją į darbo rinką, siūlant tinkamas darbo vietas darbuotojams, kurie nebepajėgia atlikti sutarto darbo, o regionuose nustatytos mažesnės socialinio draudimo įmokos neįgaliuosius įdarbinantiems darbdaviams. Briuselio sostinės regione nustatyta privaloma neįgaliųjų įdarbinimo vietos valdžios institucijose kvota (2,5 proc.). Vokietijoje peržiūrėtas materialinės padėties vertinimo pagrindas neįgaliųjų išmokai nustatyti ir padidintos neįgalių darbuotojų darbo subsidijos, paskirstytos maždaug 300 000 didelę negalią turinčių darbuotojų, dirbančių specialiose darbo vietose. Bulgarijoje siekiama pertvarkyti darbingo amžiaus neįgalių asmenų invalidumo vertinimo sistemą. Estijoje priimta 2017–2020 m. darbo rinkos programa, pagal kurią siūloma aktyvių nedarbo (visų pirma sveikatos sutrikimų turinčių asmenų nedarbo) prevencijos priemonių. Kipras nustatė užimtumo subsidijas pažeidžiamoms grupėms, įskaitant neįgaliuosius ir lėtinėmis ligomis sergančius asmenis. Latvijoje, siekiant pagerinti neįgaliųjų profesinę reabilitaciją, pakeistas Socialinių paslaugų ir socialinės pagalbos įstatymas. Vengrija įgyvendina ESF projektą, kuriuo siekiama padidinti neįgaliuosius įdarbinančių organizacijų reabilitacijos potencialą. Austrija sumažino invalidumo pensijų aprėptį ir, palaipsniui keldama neįgaliųjų pensinį amžių iki 60 m., padidino vyresnio amžiaus darbuotojų skaičių; taip pat nustatyta pagalbinių priemonių, pavyzdžiui, įstatymais numatyta teisė į profesinę reabilitaciją. Airijoje tarpžinybinė grupė, kurios uždavinys – užtikrinti, kad dirbti apsimokėtų, nustatė svarbiausius trukdžius, dėl kurių neįgalieji nedirba, ir pateikė rekomendacijas vyriausybei, kuri iki 2017 m. pabaigos turėtų paskelbti apie veiksmus, kurių imsis, ir potencialius teisės aktus. Portugalija įvedė naują socialinę neįgaliųjų įtraukties išmoką, kad paskatintų juos dirbti ar ieškoti darbo (šiuo metu neįgaliesiems, gaunantiems bet kokį darbo užmokestį, socialinės išmokos nemokamos). Be to, ESF lėšomis finansuojamu bandomuoju projektu bus siekiama remti savarankišką neįgaliųjų gyvenimą.



3.3. 7 gairė. Darbo rinkų veikimo gerinimas

Šiame skirsnyje apžvelgiama, kaip įgyvendinama 7 užimtumo gairė, pagal kurią valstybėms narėms rekomenduojama gerinti darbo rinkos veikimą, be kita ko, užtikrinti tvarų patekimą į darbo rinką ar perėjimą iš vienos darbo vietos į kitą ir užkirsti kelią darbo rinkos segmentacijai. Pirmiausia trumpai pristatomi svarbiausi rodikliai, rodantys didžiausias šios srities problemas, visų pirma ilgalaikio nedarbo rodiklis ir darbo pagal terminuotas ir neterminuotas darbo sutartis segmentacijos rodiklis. Tada vertinama, kaip atitinkamomis politikos priemonėmis, pavyzdžiui, tinkamais darbo teisės aktais, nedarbo išmokomis ir veiksmingomis aktyvumo skatinimo strategijomis galima prisidėti prie darbo rinkų veikimo gerinimo. Kaip sutarta su valstybėmis narėmis, taip pat pateikiami nedarbo išmokų ir aktyvios darbo rinkos politikos lyginamosios analizės rezultatai. Toliau aprašomi valstybinių užimtumo tarnybų aprėpties ir aktyvumo skatinimo priemonių rodikliai, turintys didelę reikšmę bedarbių integracijos į darbo rinką skatinimui ir atitikties darbo rinkos poreikiams didinimui. Galiausiai 3.3.2 skirsnyje aprašomos valstybių narių šiose srityse taikomos politikos priemonės.

3.3.1. Pagrindiniai rodikliai

Atsigaunant darbo rinkai, valstybėse narėse ėmė mažėti ilgalaikis nedarbas. Tačiau padėtį pavyko pagerinti ne visoms valstybėms narėms. Kaip matyti iš 28 pav., beveik visose valstybėse narėse ilgalaikis nedarbas 2016 m. buvo didesnis nei iki krizės (2008 m.). Išimtis buvo tik kelios valstybės narės (pavyzdžiui, Švedija, Čekijos Respublika, Vokietija, Malta ir Vengrija). Per pastaruosius trejus metus daugumoje valstybių narių padėtis ženkliai pagerėjo – tokiose šalyse kaip Kroatija, Airija, Portugalija, Slovakija ir Ispanija ilgalaikis nedarbas sumažėjo 3 proc. punktais ar daugiau. Vis dėlto kai kuriose šalyse, kur ilgalaikio nedarbo lygis yra palyginti aukštas (t. y. aukštesnis už ES vidurkį), padėtis nepagerėjo, o kartais netgi pablogėjo (Belgijoje, Prancūzijoje, Kipre ir Italijoje). Ilgalaikio nedarbo problema 2016 m. liko labai aktuali Graikijoje ir Ispanijoje (atitinkamai 17 proc. ir 9,5 proc.), taip pat Italijoje, Kroatijoje, Portugalijoje, Slovakijoje ir Kipre (maždaug 6 proc.). Žemiausias ilgalaikio nedarbo lygis nustatytas Švedijoje, Jungtinėje Karalystėje ir Danijoje (mažiau nei 1,5 proc. visos darbo jėgos). Dešimtyje valstybių narių ilgalaikis nedarbas sudarė daugiau kaip 50 proc. bendro nedarbo; Graikijoje ir Slovakijoje atitinkamai 72 proc. ir 60 proc.

Šaltinis: Eurostatas, ES darbo jėgos tyrimas.

Darbo rinkos segmentacijos problema kol kas nemažėja ir yra aktuali ne vienai valstybei narei. Nuolatinių ir netipinių darbo vietų priešybė ir ribotos galimybės pereiti dirbti pagal neterminuotą darbo sutartį kelia pavojų geram ir sąžiningam darbo rinkų veikimui. Šioje srityje padėtis nuo 2017 m. bendros užimtumo ataskaitos beveik nepasikeitė: Lenkijoje, Ispanijoje, Kroatijoje ir Portugalijoje pagal terminuotas darbo sutartis dirba maždaug 20 proc. 20–64 m. darbuotojų, o kitose devyniose valstybėse narėse (Nyderlanduose, Slovėnijoje, Kipre, Prancūzijoje, Švedijoje, Suomijoje, Danijoje, Italijoje ir Vokietijoje) 10–15 proc. Lenkijoje ir Ispanijoje labai nedaug darbuotojų pavyksta pereiti dirbti pagal neterminuotas darbo sutartis. Panaši padėtis ir Prancūzijoje, tik joje dirbančiųjų pagal terminuotas darbo sutartis yra santykinai mažiau (nors ir daugiau nei ES vidurkis). Iš to galima spręsti, kad terminuotos darbo sutartys dažnai gali tapti aklaviete, o ne atspirties tašku siekiant nuolatinio darbo. Vertinant ilgesnį laikotarpį, pagal terminuotas darbo sutartis dirbančių asmenų dalis nuo krizės pradžios (2008 m. ES vidurkis buvo maždaug 14 proc.) keitėsi tik labai nežymiai ir daugumoje valstybių narių išliko stabili. Reikšmingesnis padidėjimas užfiksuotas Maltoje, Liuksemburge, Slovakijoje, Kipre, Danijoje, Nyderlanduose ir Kroatijoje. Ispanijoje krizės pradžioje pagal terminuotas darbo sutartis dirbančių asmenų dalis labai sumažėjo (nes sutartys nebebuvo pratęstos), tačiau ekonomikai atsigaunant ir vėl gerokai išaugo.

Šaltinis: Eurostatas, Darbo jėgos tyrimas, ES statistika apie pajamas ir gyvenimo sąlygas.

Šalims, kuriose yra daug savarankiškai dirbančių asmenų, taip pat kyla didesnis darbo rinkos segmentacijos pavojus. Taip gali nutikti, jei už savarankiško darbo slypi užmaskuoti ekonominiai darbdavio ir samdomo darbuotojo santykiai (vadinamasis fiktyvus savarankiškas darbas) ir (arba) kai socialinio draudimo sistemos nėra adekvačiai taikomos savarankiškai dirbantiems asmenims. Savarankiškai dirbančių asmenų autonomijos laipsnį pagal turimą statistiką įvertinti sunku, tačiau dalis (palyginti su visa darbo jėga) savarankiškai dirbančių asmenų, nesamdančių kitų darbuotojų, dirba potencialiai nestabiliose darbo vietose. Todėl reikėtų tolesnio vertinimo. Šis rodiklis 2016 m. buvo didžiausias Graikijoje (22,2 proc.), Rumunijoje ir Italijoje (15,4 proc.), o mažiausias Švedijoje, Vokietijoje ir Danijoje (maždaug 5 proc. ar mažiau). Vertinant dinamiką nuo 2008 m., kai kuriose šalyse savarankiškų darbuotojų dalis gerokai išaugo; visų pirma tai pasakytina apie Nyderlandus (+3,1 proc. punkto), Latviją (+2,2 proc. punkto) ir Jungtinę Karalystę (+2,0 proc. punktai). Didžiausias sumažėjimas nustatytas Portugalijoje (-4 proc. punktai) ir Kroatijoje (-5,1 proc. punkto).