(3)2019 m. vasario 27 d. paskelbta 2019 m. Italijos ataskaita. Joje įvertinta Italijos pažanga, padaryta įgyvendinant 2018 m. liepos 13 d. Tarybos priimtas šaliai skirtas rekomendacijas, veiksmai, kurių šalis ėmėsi atsižvelgdama į ankstesniais metais priimtas rekomendacijas, ir Italijos pažanga siekiant nacionalinių tikslų pagal strategiją „Europa 2020“. Į ją įtraukti ir nuodugnios apžvalgos pagal Reglamento (ES) Nr. 1176/2011 5 straipsnį rezultatai, kurie taip pat buvo paskelbti 2019 m. vasario 27 d.. Atlikusi analizę Komisija padarė išvadą, kad Italijoje yra susidaręs perviršinis makroekonominis disbalansas. Visų pirma, didelė valdžios sektoriaus skola ir užsitęsusi mažo našumo tendencija kelia riziką, kuri gali turėti tarpvalstybinių pasekmių. Itin svarbu imtis veiksmų siekiant sumažinti neigiamų padarinių riziką Italijos ekonomikai ir, atsižvelgiant į Italijos ekonomikos dydį bei tarpvalstybinę svarbą, ekonominei ir pinigų sąjungai;

(4)2019 m. balandžio 19 d. Italija pateikė 2019 m. nacionalinę reformų programą ir 2019 m. stabilumo programą. Siekiant atsižvelgti į jų tarpusavio sąsajas, abi programos vertintos vienu metu. Italijos 2019 m. nacionalinėje reformų programoje struktūriniai klausimai, nurodyti 2018 m. šaliai skirtose rekomendacijose, sprendžiami tik iš dalies, taip pat dažnai trūksta išsamios informacijos apie kelis naujus įsipareigojimus ir jų įgyvendinimo tvarkaraštį. Tačiau jos reformų strategija paremta esminėmis jau suplanuotomis skirtingų sričių reformomis, o tai rodo didelį tęstinumą, palyginti su ankstesnėmis nacionalinėmis reformų programomis;

(5)į atitinkamas konkrečioms šalims skirtas rekomendacijas atsižvelgta sudarant 2014–2020 m. Europos struktūrinių ir investicijų fondų (toliau – ESI fondai) programas. Kaip numatyta Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1303/2013 23 straipsnyje, Komisija, jei tai būtina siekiant remti atitinkamų Tarybos rekomendacijų įgyvendinimą, gali paprašyti valstybės narės peržiūrėti savo partnerystės sutartį ir susijusias programas bei pasiūlyti jų pakeitimų. Kaip naudotųsi šia nuostata, Komisija išsamiau nurodė priemonių, kuriomis ESI fondų veiksmingumas siejamas su patikimu ekonomikos valdymu, taikymo gairėse;

(6)šiuo metu Italijai taikoma Stabilumo ir augimo pakto prevencinė dalis ir skolos taisyklė. 2019 m. stabilumo programoje Vyriausybė numato, kad nominalusis deficitas, kuris 2018 m. siekė 2,1 % BVP, 2019 m. padidės iki 2,4 % BVP, o vėliau laipsniškai mažės – iki 2,1 % 2020 m. ir 1,5 % 2022 m. Tos projekcijos grindžiamos prielaida, kad bus padidintas PVM (1,3 % BVP 2020 m. ir 1,5 % BVP nuo 2021 m.); šis padidinimas teisės aktais įteisintas kaip apsaugos sąlyga, kad nuo 2020 m. būtų galima pasiekti biudžeto tikslus. Atsižvelgiant į perskaičiuotą struktūrinį balansą numatyta, kad vidutinio laikotarpio biudžeto tikslo, kuris buvo pakeistas iš struktūrinio biudžeto balanso 2019 m. į 0,5 % BVP siekiantį struktūrinį biudžeto perteklių nuo 2020 m., per programos laikotarpį neplanuojama pasiekti. 2017 m. valdžios sektoriaus skolos ir BVP santykis siekė 131,4 % ir 2018 m. padidėjo iki 132,2 % BVP; pagal 2019 m. stabilumo programą numatoma, kad 2019 m. jis padidės 0,4 procentinio punkto BVP iki 132,6 % BVP, o tada mažės ir iki 2022 m. pasieks 128,9 %. Tos projekcijos grindžiamos prielaida, kad iš privatizacijos gautos pajamos 2019 m. sieks 1 % BVP, o 2020 m. – 0,3 % BVP. Makroekonominis scenarijus, kuriuo grindžiamos tos biudžeto projekcijos, yra tikėtinas. Tačiau PVM padidinimas, kuris teisės aktais įteisintas kaip apsaugos sąlyga, pastaraisiais metais buvo nuolat atšaukiamas nesiimant jokių tinkamų alternatyvaus finansavimo priemonių, o privatizacijos tikslai buvo nepakankamai pasiekiami. Remiantis prielaida, kad politika nesikeis, Komisijos 2019 m. pavasario prognozėje 2020 m. numatomas mažesnis nominaliojo BVP augimas ir didesnis valdžios sektoriaus deficitas, negu nurodyta 2019 m. stabilumo programoje. Komisijos prognozėje neatsižvelgiama į PVM padidinimą, kuris teisės aktais įteisintas kaip apsaugos sąlyga 2020 m.;

(7)kadangi 2018 m. Italija nesilaikė skolos taisyklės, 2019 m. birželio 5 d. Komisija pagal SESV 126 straipsnio 3 dalį parengė pranešimą. Įvertinus visus reikšmingus veiksnius, pranešime padaryta išvada, kad nesilaikoma skolos kriterijaus, kaip apibrėžta Sutartyje ir Reglamente (EB) Nr. 1467/1997, todėl yra pagrindo taikyti skola grindžiamą perviršinio deficito procedūrą (PDP);

(8)atsižvelgiant į persvarstytame 2019 m. biudžeto plano projekte pateiktą prašymą, 2019 m. stabilumo programoje patvirtinama, kad Morandžio tilto griūtis Genujoje ir itin nepalankios oro sąlygos 2018 m. turėjo didelį poveikį biudžetui, ir pateikiama tinkamų šių papildomų biudžeto išlaidų apimties ir pobūdžio įrodymų. 2019 m. stabilumo programoje visų pirma nurodoma, kad į 2019 m. biudžetą įtrauktos maždaug 0,2 % BVP dydžio nepaprastosios išlaidos, susijusios su neeilinės kelių tinklo priežiūros programa ir prevenciniu planu, skirtu hidrogeologinei rizikai apriboti. Kadangi šios išlaidos tiesiogiai susijusios su Morandžio tilto griūtimi Genujoje ir 2018 m. vyravusiomis itin nepalankiomis oro sąlygomis, remiantis neįprasto įvykio išlyga neeilinės kelių priežiūros ir hidrogeologinės rizikos prevencijos išlaidos galėtų būti traktuojamos kaip išskirtinės. Komisijos duomenimis, reikalavimus atitinkančios toms priemonėms skirtos papildomos išlaidos 2019 m. siekia 0,18 % BVP. Pagal Reglamento (EB) Nr. 1466/97 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 3 dalies nuostatas šios papildomos išlaidos yra priimtinos, atsižvelgiant į tai, kad Morandžio tilto griūtis Genujoje ir itin nepalankios oro sąlygos yra laikomos neįprastais įvykiais, jų poveikis Italijos viešiesiems finansams yra didelis, o tvarumas nebūtų pažeistas leidžiant laikinai nukrypti nuo koregavimo plano siekiant vidutinio laikotarpio biudžeto tikslo. Galutinis vertinimas, per kurį bus įvertintos ir reikalavimus atitinkančios sumos, bus atliktas 2020 m. pavasarį remiantis Italijos valdžios institucijų pateiktais 2019 m. stebėjimų duomenimis;

(9)2018 m. liepos 13 d. Taryba rekomendavo Italijai užtikrinti, kad 2019 m. grynųjų pirminių valdžios sektoriaus išlaidų nominalus augimas neviršytų 0,1 %, o tai atitiktų 0,6 % BVP metinį struktūrinį koregavimą. Remiantis Komisijos 2019 m. pavasario prognoze, esama rizikos, kad 2019 m. bus labai nukrypta nuo rekomenduojamo koregavimo plano, kuriuo siekiama vidutinio laikotarpio biudžeto tikslo. Ši išvada nepasikeistų net ir tuo atveju, jei 2019 m. iš Stabilumo ir augimo pakto prevencinės dalies reikalavimo būtų išskaičiuotas neeilinės kelių tinklo techninės priežiūros programos, kurią imtasi įgyvendinti sugriuvus Morandžio tiltui Genujoje, ir prevencinio plano, kuriuo siekiama riboti dėl itin nepalankių oro sąlygų galinčią kilti hidrogeologinę riziką, poveikis biudžetui;

(10)atsižvelgiant į 60 % BVP viršijantį Italijos valdžios sektoriaus skolos santykį ir prognozuojamą –0,1 % gamybos apimties atotrūkį, 2020 m. grynosios pirminės valdžios sektoriaus išlaidos turėtų sumažėti 0,1 % nominaliąja verte – tai atitinka 0,6 % BVP struktūrinį koregavimą pagal reikalavimų matricą taikant Stabilumo ir augimo paktą. Remiantis Komisijos 2019 m. pavasario prognoze, jeigu politika nesikeis, esama rizikos, kad 2020 m. nuo to reikalavimo bus labai nukrypta. Prima facie prognozuojama, kad 2019 ir 2020 m. Italija nesilaikys skolos taisyklės. Be to, didelis – maždaug 132 % BVP – Italijos valstybės skolos santykis reiškia, kad daug išteklių skirta skolos tvarkymo sąnaudoms padengti, todėl nukenčia labiau augimą skatinančios sritys, kaip antai švietimas, inovacijos ir infrastruktūra. Apskritai Taryba mano, kad nuo 2019 m. turėtų būti imtasi reikiamų priemonių siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi Stabilumo ir augimo pakto nuostatų. Bet kokias nenumatytas pajamas būtų svarbu naudoti valdžios sektoriaus skolos santykiui toliau mažinti;

(11)Italijos mokesčių sistema toliau neigiamai atsiliepia gamybos veiksniams ir varžo ekonomikos augimą. Didelė darbo jėgai ir kapitalui tenkanti mokesčių našta trukdo skatinti užimtumą ir investicijas. 2019 m. biudžete numatytas šiek tiek mažesnis savarankiškai dirbančių asmenų apmokestinimas, tačiau pusiausvyros sumetimais jame numatytas laikinas įmonėms tenkančios mokesčių naštos padidėjimas. Nepakankamai plačiai taikomos mažiau ekonomikos augimui kenkiančios mokesčių bazės, pvz., kaip antai nekilnojamojo turto ir vartojimo mokesčiai, tad dar nėra išnaudotos galimybės perkelti mokesčių naštą nuo darbo jėgos ir kapitalo nedarant poveikio biudžetui. 2015 m. buvo panaikintas periodinis nekilnojamojo turto mokestis pirmam būstui, be kita ko, labiau pasiturintiems namų ūkiams. Be to, žemės ir nekilnojamojo turto vertė (t. y. kadastrinė vertė), pagal kurią apskaičiuojamas nekilnojamojo turto mokestis, daugeliu atveju yra pasenusi, o reforma, kuria ta vertė būtų suderinama su dabartine rinkos verte, vis dar neįgyvendinta. Mokesčių išlaidų rūšių skaičius ir dydis, visų pirma sumažintų pridėtinės vertės mokesčio tarifų atveju, yra didelis, o jų racionalizavimas pastaraisiais metais vis atidedamas. Taip pat yra galimybių palengvinti reikalavimų besilaikančioms įmonėms ir namų ūkiams tenkančią naštą, supaprastinant mokesčių kodeksą ir padidinant bendrą mokestinių prievolių vykdymo lygį. Be kita ko, PVM atotrūkis (skirtumas tarp teoriškai numatomų ir faktiškai surenkamų pajamų iš PVM) yra vienas didžiausių ES. Viena iš tokį didelį atotrūkį lemiančių priežasčių yra tai, kad daug mokesčių nuslepiama, visų pirma neišrašant ir nepateikiant sąskaitų. Sveikintinas žingsnis siekiant mažinti šį atotrūkį – nustatytas privalomas reikalavimas visų su galutiniais vartotojais sudarytų komercinių sandorių kvitus perduoti elektroniniu būdu. Tačiau pastaraisiais metais teisės aktais buvo nustatytos didesnės mokėjimų grynaisiais ribos, o tai gali skatinti nesinaudoti elektroniniais mokėjimais. Jeigu, užuot didinus mokėjimų grynaisiais ribas, būtų skatinami elektroniniai mokėjimai, atsirastų daugiau paskatų išrašyti ir teikti sąskaitas, taigi, pagerėtų mokestinių prievolių vykdymas;

(12)numatoma, kad Italijos išlaidos senatvės pensijoms, kurios 2017 m. siekė maždaug 15 % BVP ir buvo vienos didžiausių ES, dėl blogėjančio Italijos senėjimo indekso vidutinės trukmės laikotarpiu išaugs. 2019 m. biudžete ir 2019 m. sausio mėn. įstatyminiame dekrete dėl naujosios ankstyvo išėjimo į pensiją sistemos įgyvendinimo atsisakyta ankstesnių pensijos reformų elementų, todėl viešųjų finansų tvarumas vidutinės trukmės laikotarpiu pablogės. Įgyvendinus tas naujas nuostatas pensijų išlaidos vidutinės trukmės laikotarpiu toliau augs. Remiantis naująja ankstyvo išėjimo į pensiją sistema („Quota 100“), 2019–2021 m. laikotarpiu į pensiją bus galima išeiti sulaukus 62 metų amžiaus, jeigu įmokos buvo mokamos 38 metus. Be to, buvo papildytos galiojančios nuostatos dėl ankstyvo išėjimo į pensiją, be kita ko, iki 2026 m. sustabdytas būtinojo minimalaus įnašo indeksavimas atsižvelgiant į tikėtiną gyvenimo trukmę, kuris buvo įdiegtas per ankstesnes pensijų sistemos reformas. Toms nuostatoms įgyvendinti 2019 m. biudžete numatytų lėšų vertė siekia 0,2 % BVP, o 2020 ir 2021 m. ji sieks 0,5 % BVP, tačiau numatoma, kad papildomų išlaidų bus ir vėlesniais metais. Dėl didelių valstybės išlaidų senatvės pensijoms ribojami kiti socialinių ir augimo skatinimo išlaidų punktai, pavyzdžiui, skirti švietimui ir investicijoms, taip pat galimybės mažinti apskritai didelę mokesčių naštą ir didelę valstybės skolą. Be to, atsižvelgiant į tai, kad Italija jau dabar atsilieka nuo ES vidurkio pagal vyresnio amžiaus (55–64 m.) darbuotojų užimtumą, palankesnės galimybės anksti išeiti į pensiją gali neigiamai paveikti darbo jėgos pasiūlą, taigi, tokiomis galimybėmis gali būti ribojamas potencialus augimas ir mažinamas valstybės skolos tvarumas. Siekiant riboti išlaidų pensijoms didinimą, reikėtų iki galo įgyvendinti ankstesnes teisės aktais įteisintas reformas, kuriomis siekiama apriboti su visuomenės senėjimu susijusius numanomus įsipareigojimus. Lėšų taip pat galima būtų sutaupyti remiantis sąžiningumo ir proporcingumo principais peržiūrėjus įmokų neatitinkančias dideles pensijų išmokas;

(13)nepaisant ekonomikos sulėtėjimo, užimtumo lygis 2018 m. toliau augo, nors ir šiek tiek lėčiau nei ankstesniais metais. Dirbančiųjų skaičius metų pabaigoje pasiekė 23,2 mln. ir viršijo iki krizės buvusius rodiklius. 20–64 m. asmenų užimtumo lygis pernai išaugo iki 63 %, tačiau dar gerokai atsilieka nuo ES vidurkio (73,2 %). Be to, esama didelių regioninių skirtumų, darbo rinka tebėra segmentuota, o laikinųjų sutarčių dalis 2018 m. dar padidėjo. Nedarbo lygis sumažėjo iki 10,6 %. Ilgalaikio nedarbo ir jaunimo nedarbo lygis vis dar yra aukštas ir daro neigiamą įtaką potencialiam augimui ir socialinei įtraukčiai. Darbo dažniausiai neturi moterys, žemos kvalifikacijos darbuotojai ir jaunimas. Be to, nesimokančio, nedirbančio ir mokymuose nedalyvaujančio jaunimo (15–24 m.) dalis 2018 m. siekė 19,2 % ir buvo didžiausia ES. Taip pat paplitęs nesavanoriškas darbas ne visą dieną, o tai liudija darbo rinkos sąstingį;

(14)pajamų nelygybė ir skurdo rizika yra didelės, be to, egzistuoja dideli regioniniai ir teritoriniai skirtumai. Skurdas arba socialinė atskirtis 2017 m. grėsė 28,9 % gyventojų – šis rodiklis viršijo buvusįjį iki krizės, taip pat gerokai viršijo 2017 m. ES vidurkį (22,4 %). Ypač didelę skurdo arba socialinės atskirties riziką patiria vaikai, visų pirma migrantų kilmės. Dirbančiųjų, ypač laikinųjų darbuotojų ir migrantų kilmės asmenų, skurdo lygis yra aukštas ir toliau auga. Savarankiškai dirbantys asmenys, kurie sudaro 20,8 % darbo jėgos (ES vidurkis – 13,7 %), nuo socialinės rizikos paprastai yra apsaugoti menkiau nei samdomieji darbuotojai. Be to, sudėtinga įsigyti tinkamą būstą už prieinamą kainą, o socialinių paslaugų teikimas tebėra nepakankamai išplėtotas ir nenuoseklus. Socialinių pervedimų poveikis mažinant skurdą ir nelygybę yra vienas mažiausių ES. 2018 m. nustatytą kovos su skurdu sistemą keičia nauja plataus masto piliečių pajamų sistema, kuri, atsižvelgiant į tam tikras sąlygas, grindžiama aktyvios įtraukties principu. Tačiau reformą gali būti sudėtinga įgyvendinti, o viešojo administravimo institucijoms, ypač užimtumo ir socialinėms tarnyboms, gali tekti didelė našta. Realus reformos poveikis priklausys nuo to, kiek veiksminga bus žmonių įtraukimo į darbą arba mokymą politika, kokiu mastu bus teikiamos prie individualių poreikių pritaikytos paslaugos, taip pat nuo kontrolės. Visų pirma, poveikį skurdo ir socialinės atskirties mažinimui lems faktinis gebėjimas padėti labiausiai skurstantiems asmenims. Sveikatos sistemos veikimo rezultatai apskritai yra geri nepaisant to, kad išlaidos nesiekia ES vidurkio. Tačiau sveikatos priežiūros paslaugos regionuose teikiamos labai nevienodai, o tai turi įtakos galimybei gauti šias paslaugas, lygybei ir veiksmingumui; tokių paslaugų teikimas galėtų būti tobulinamas gerinant administravimą ir stebint, kad būtų užtikrinamas standartinis paslaugų lygis. Siekiant teikti paramą neįgaliesiems ir kitoms palankių sąlygų neturinčių asmenų grupėms, labai svarbu užtikrinti, kad būtų teikiama daugiau priežiūros namuose, bendruomenės teikiamos priežiūros ir ilgalaikės priežiūros paslaugų;

(15)Italijoje, ypač šalies pietiniuose regionuose, labai paplitęs nedeklaruojamas darbas. Remiantis Nacionalinio statistikos instituto vertinimais, šešėlinės ekonomikos vertė 2016 m. siekė maždaug 210 mlrd. EUR (t. y. 12,4% BVP). Manoma, kad maždaug 37,2 % šios sumos gauta iš nedeklaruojamo darbo. Tokį darbą dažniausiai dirba pažeidžiamoms gyventojų grupėms priklausantys asmenys, kaip antai migrantai, moterys ir nepilnamečiai. 2017 m. pradėjusi veikti naujoji Darbo inspekcija ypatingą dėmesį skiria žemės ūkio sektoriuje paplitusiam neteisėtam darbuotojų samdymui už itin mažą atlygį (it. caporalato), kuris itin dažnai susijęs su pažeidimais ir darbo jėgos, ypač neteisėtų migrantų, išnaudojimo rizika. Siekiant kovoti su nedeklaruojamu darbu bei darbo jėgos išnaudojimu ir užkirsti kelią šiems reiškiniams, taip pat užtikrinti sąžiningas ir saugias darbo sąlygas, būtina atidžiai stebėti neseniai priimtų priemonių įgyvendinimą ir imtis papildomų veiksmų. Galiausiai, vykdant glaudžią stebėseną ir įgyvendinant teigiamas paskatas svarbu užtikrinti, kad piliečių pajamų sistemos įgyvendinimas kuo labiau skatintų verstis nuolatiniu darbu, o nedeklaruojamą darbą pertvarkyti į oficialų darbą;

(16)siekiant įgyvendinti naujosios piliečių pajamų sistemos reformą, būtina tobulinti valstybinių užimtumo tarnybų veiklą – skirti daugiau išteklių ir gerinti teikiamų paslaugų kokybę. Įgyvendinant mažas pajamas gaunantiems asmenims ir bedarbiams skirtą naująją piliečių pajamų sistemą, svarbu vykdyti veiksmingą aktyvią darbo rinkos politiką, kuri padėtų mažinti trintį darbo rinkoje ir skatintų gyventojus ieškoti darbo. Šiuo požiūriu itin svarbu, kad užimtumo tarnybose dirbtų pakankamai kvalifikuotų darbuotojų. Siekiant didinti darbuotojų judumą ir suteikti darbuotojams tinkamų įgūdžių, padėsiančių įveikti būsimus darbo rinkos iššūkius ir išsilaikyti vis sudėtingesnėje ir konkurencingesnėje darbo aplinkoje, būtina teikti veiksmingą pagalbą ieškant darbo, kuri būtų orientuota į mokymo ir kvalifikacijos kėlimo skatinimą. Pastaruoju metu imtasi tam tikrų veiksmų aktyvios darbo rinkos politikos veiksmingumui didinti, pvz., nustatyti stebėsenos rodikliai ir minimalūs standartai, patvirtinta ilgalaikiams bedarbiams skirta strategija, plėtojama kokybinio profiliavimo priemonė. Tačiau bendras valstybinių užimtumo tarnybų veiklos veiksmingumas ir jų gebėjimas rasti žmonėms darbą tebėra menkas, šios veiklos rezultatai regionuose labai skirtingi ir ji nepakankamai integruota į socialinę ir švietimo politiką. Bendradarbiavimas su darbdaviais taip pat pasyvus;

(17)moterų ir vyrų užimtumo lygių skirtumas Italijoje tebėra vienas didžiausių ES, o 53,1 % siekiantis moterų užimtumo lygis, nepaisant nežymaus augimo, 2018 m. buvo daug žemesnis už ES vidurkį, kuris siekė 67,4 %. Vis dar per mažai investuojama į priežiūros paslaugas ir moterų dalyvavimas darbo rinkoje tebėra nepakankamas, taip pat trūksta lygių galimybių ir tinkamos profesinio bei asmeninio gyvenimo pusiausvyros politikos skatinimo priemonių. Bet kuriuo atveju, vis dar neparengta visapusiška moterų dalyvavimo darbo rinkoje rėmimo strategija. Nors privalomos tėvystės atostogos buvo nežymiai pailgintos (nuo 4 iki 5 dienų), šių atostogų tvarka tebėra neadekvati. Dėl šios priežasties, taip pat dėl nepakankamai išplėtotų vaiko priežiūros ir ilgalaikės priežiūros paslaugų, moterims, kurios turi vaikų arba kitų šeimos narių, kuriems būtina priežiūra, paprastai nėra galimybių dirbti. 2017 m. tik 28,6 % vaikų iki trejų metų lankė oficialias ikimokyklinio ugdymo įstaigas – šis rodiklis gerokai mažesnis už ES vidurkį. Investuojant į vaiko priežiūros, sveikatos ir ilgalaikės priežiūros paslaugas turėtų būti atsižvelgiama į didelius geografinius tokių paslaugų prieinamumo skirtumus. Be to, finansines paskatas moterims pradėti dirbti mažina ir didelis antrųjų šeimoje uždirbančių asmenų mokesčių pleištas. Išaugus moterų ir bendram dalyvavimui darbo rinkoje, taigi, padidėjus darbo jėgos pasiūlai, būtų skatinamas ekonomikos augimas, mažinamas skurdas ir švelninama su visuomenės senėjimu susijusi socialinė ir finansinė rizika;

(18)anksčiau numatytos kolektyvinių derybų sistemos reformos tikslas – regioniniu ir įmonių lygmenimis pakoreguoti darbo užmokestį, kad jis geriau atitiktų ekonomines sąlygas. 2018 m. kovo mėn. pramonės konfederacija „Confindustria“ ir trys pagrindinės Italijos profesinės sąjungos („Cgil“, „Cisl“ ir „Uil“) pasirašė pagrindų susitarimą, siekdamos išplėsti antro lygmens derybas. Be to, susitarimu didinamas teisinis tikrumas, nes nustatomos aiškesnės atstovavimo socialiniams partneriams derybose taisyklės, taip pat nustatytas patobulintas minimalaus darbo užmokesčio nustatymo algoritmas. 2018 m. pabaigoje darbdavių asociacija ir visos trys pagrindinės profesinės sąjungos pasirašė pirmąjį įgyvendinimo susitarimą dėl atstovavimo, sveikatos ir darbo saugos;

(19)siekiant remti pažangų, integracinį ir tvarų augimą, būtina investuoti į švietimą ir įgūdžius. Švietimo ir mokymo sistemos trūkumai ir menka aukštos kvalifikacijos darbuotojų paklausa lemia tai, kad Italijos našumas yra nedidelis. Labai svarbu spręsti švietimo ir mokymo sistemos kokybės gerinimo klausimą. Mokyklos nebaigusių asmenų rodiklis 2018 m. siekė 14,5 % ir toliau gerokai viršijo ES vidurkį, kuris buvo 10,6 %; švietimo rezultatai skirtinguose regionuose ir teritorijose taip pat labai skiriasi. Nors pradiniam ir viduriniam ugdymui skiriamų lėšų dalis iš esmės atitinka ES vidurkį, siekiant, kad mokymosi rezultatai būtų geresni, reikėtų dėti daugiau pastangų pritraukti, veiksmingai įdarbinti ir motyvuoti mokytojus. Įdarbinimo sistema pernelyg grindžiama žiniomis, o ne įgūdžiais, nepakankamai dėmesio skiriama mokymo komponentui. Be to, palyginti su tarptautiniais standartais ir su kitų aukštąjį išsilavinimą turinčių darbuotojų atlyginimais, Italijos mokytojų darbo užmokestis tebėra nedidelis. Palyginti su kolegų iš užsienio darbo užmokesčiu, šalies mokytojų darbo užmokestis auga lėčiau; vertinant vienintelio karjeros kelio aspektu, šalies mokytojų karjeros perspektyvos taip pat yra mažesnės. Be to, paaukštinimas grindžiamas vien tik darbo stažu, o ne nuopelnais. Dėl šių priežasčių mokytojo profesija aukštos kvalifikacijos asmenims yra menkai patraukli, mokytojai yra nemotyvuoti, o tai, savo ruožtu, neigiamai atsiliepia mokinių mokymosi rezultatams. Profesinio mokymo sistemos veikla pastaraisiais metais įgavo pagreitį, tačiau jis sulėtėjo dėl priimtų priemonių. Italijos mokinių ir suaugusiųjų bendrosios kompetencijos ir pagrindiniai įgūdžiai yra vieni prasčiausių ES. Suaugusiųjų dalyvavimas mokymosi procese yra labai menkas ir vis mažėja, nors aukštos ir žemos kvalifikacijos darbuotojų užimtumo skirtumas šalyje yra vienas didžiausių ES. Ypač svarbu gerinti skaitmeninius įgūdžius. Skaitmeninių įgūdžių ir infrastruktūros srityje padaryta nedaug pažangos. Siekiant skatinti viešojo ir privačiojo sektorių investicijas, būtina investuoti į žmogiškąjį kapitalą, o taikant dabartines skaitmeninių įgūdžių ir suaugusiųjų mokymo skatinimo priemones trūksta visapusiško požiūrio. Pagrindiniais ir aukšto lygio skaitmeniniais įgūdžiais atsiliekama nuo ES vidurkio, kuris siekia 57 % – pagrindinių skaitmeninių įgūdžių turi tik 44 % 16–74 m. amžiaus asmenų;

(20)dėl menkų investicijų į įgūdžius lėtai vyksta Italijos perėjimas prie žinių ekonomikos, stabdomas našumo augimas ir varžomos galimybės didinti su kainomis nesusijusį konkurencingumą ir BVP augimą. Švietimo spragomis galima paaiškinti ir tai, kodėl Italijos labai mažų ir mažųjų įmonių našumas yra mažesnis nei kitose šalyse. Aukštojo mokslo sektorius finansuojamas nepakankamai, jame trūksta darbuotojų, o į profesinį rengimą orientuoto aukštojo mokslo apimtis yra ribota, nepaisant aukštų įsidarbinamumo rodiklių. Universitetų absolventų (jie 2018 m. sudarė 27,9 % 30–34 m. amžiaus gyventojų) dalis tebebuvo nedidelė ir tai lemia aukštojo mokslo diplomą, ypač mokslinių ir techninių sričių, įgijusių asmenų sąlyginį trūkumą; siekiant skatinti viešojo ir privačiojo sektorių investicijas, ypač į nematerialųjį turtą, visų pirma reikia tikslingai investuoti į įgūdžius. Būtina skatinti studijuoti sritis, susijusias su žinioms imliais sektoriais, ir tobulinti konkrečius įgūdžius, pvz., skaitmeninius ir finansinius;

(21)mažesnės įmonės, ypač Pietų Italijoje, vis dar retai imasi našumo didinimo strategijų, pavyzdžiui, su produktu, procesu ir organizaciniais procesais susijusių inovacijų įgyvendinimo. Nuo pat šio amžiaus pradžios šalies investicijų į nematerialųjį turtą rodiklis gerokai atsilieka nuo Sąjungos vidurkio. Moksliniams tyrimams ir technologinei plėtrai skirtos verslo išlaidos siekia tik maždaug pusę euro zonos vidurkio. Viešoji parama tokioms verslo išlaidoms tebėra menka, nors dėl išaugusio mokesčių paskatų poveikio šiek tiek didėja. Viešosios išlaidos moksliniams tyrimams ir technologinei plėtrai taip pat nesiekia euro zonos vidurkio. Dėl menkų investicijų gali sulėtėti ir perėjimo prie žaliosios ekonomikos tempas. Siekiant pagerinti Italijos rezultatus inovacijų srityje, būtina toliau investuoti į nematerialųjį turtą, taip pat daugiau dėmesio skirti technologijų perdavimui, atsižvelgiant į regionams būdingas problemas ir įmonių dydį. Viešoji parama moksliniams tyrimams ir technologinei plėtrai skirtoms verslo išlaidoms gali būti didinama taikant tiesioginių ir netiesioginių priemonių derinį, taip pat nuodugniai įvertinant galiojančias laikinas mokesčių paskatas, kad veiksmingiausias jų būtų galima įtvirtinti kaip nuolatines. Spręsti tokias problemas ir didinti našumą, kuris yra mažas, padeda, ypač mažesnėms įmonėms, žinių rėmimo priemonės (pvz., technologijų grupės) ir įmonių bendradarbiavimas;

(22)siekiant gerinti šalies infrastruktūros kokybę ir tvarumą, būtinos investicijos. Italija neįgyvendino savo infrastruktūros investicijų strategijos (it. Connettere l’Italia) transporto sektoriuje. Labai mažai pažangos padaryta įgyvendinant geležinkeliams, keliams ir tvariam judumui mieste numatytas investicijas. Taip yra dėl administracinio pobūdžio vėlavimų, neveiksmingo lėšų panaudojimo, neišsamaus Viešojo pirkimo ir koncesijų kodekso įgyvendinimo ir ginčų nagrinėjimo. Iš ES transporto duomenų suvestinės matyti, kad Italijos infrastruktūros kokybė nesiekia ES vidurkio. Šios infrastruktūros techninė būklė kelia didelį susirūpinimą – kad jis pagrįstas, patvirtino ir Morandžio tilto griūtis Genujoje. Infrastruktūros priežiūrą ir saugumą Vyriausybė iškėlė kaip prioritetinius uždavinius – buvo parengtas visos infrastruktūros techninės būklės stebėjimo planas ir įsteigta nauja agentūra, atsakinga už geležinkelių ir kelių infrastruktūros saugumą. Tuo tikslu, nukrypstant nuo ES fiskalinių taisyklių, Italijai 2019 m. leista panaudoti 1 mlrd. EUR sumą – ji skirta investicijų planui, kuriuo turi būti užtikrinamas kelių infrastruktūros, kuri savo pobūdžiu panaši į Morandžio tiltą, saugumas. Be to, investicijos į tvarų transportą ir infrastruktūrą yra vienas iš būdų spręsti aplinkos apsaugos problemas. Siekiant plataus užmojo 2030 m. klimato ir energetikos tikslų, būtinos tvarios žaliosios investicijos. Investiciniai poreikiai priklausomybės nuo iškastinio kuro mažinimo ir energetikos srityse turi būti nustatomi remiantis Integruotu nacionaliniu energetikos ir klimato planu, kuris yra pagrindinis orientacinis dokumentas. Investicijos būtinos siekiant pagerinti energetikos infrastruktūrą, nes tai padėtų sukurti atsparesnę, švarią, saugią ir lanksčią energetikos sistemą, taip pat didinti rinkos integraciją ir mažinti kainų skirtumus. Italijos elektros tinklas vis dar nepakankamai parengtas, kad pajėgtų dalyvauti išaugusios apimties tarpvalstybiniuose elektros energijos mainuose ir atitiktų 2030 m. numatomą kintančiųjų atsinaujinančiųjų energijos išteklių apimtį. Siekiant mažinti neatidėliotinai pagalbai tenkančias išlaidas, be kita ko, susijusias su infrastruktūra, būtinos investicijos į hidrogeologinės ir seisminės rizikos prevenciją. Nukrypstant nuo ES fiskalinių taisyklių, 2019 m. Italijai leista panaudoti 2,1 mlrd. EUR dydžio sumą didelės hidrogeologinės rizikos prevencijai užtikrinti. Galiausiai, Pietų Italijoje nepakankamai veiksmingai investuojama į atliekų tvarkymo ir vandens infrastruktūrą, dar nepašalintas vandens trūkumo ir sausros pavojus. Investuoti vis dar trukdo sektoriaus susiskaidymas ir silpnas mažesnių veiklos vykdytojų kredito profilis. Investicijomis, be kita ko, į atsako į klimato kaitą priemones, aplinkos tvarumą ir rizikos prevenciją, taip pat į junglumą kaimo vietovėse, būtų padedama mažinti ir regioninius skirtumus. Be to, kaimo vietovėse mažiau išplėtotas plačiajuosčio ryšio tinklas. Vertinant pagal itin spartaus (100 Mbps ir didesnės spartos) plačiajuosčio ryšio aprėptį, kuri siekia tik 24 %, Italija vis dar gerokai atsilieka nuo ES vidurkio (60 %) ir su vis dar labai kukliu augimo rodikliu užima beveik paskutinę, 27-ą, vietą. Tiek itin spartaus plačiajuosčio ryšio aprėpties, tiek naudojimosi tokiu ryšiu rodikliai yra gerokai mažesni už ES vidurkį;