EUROPOS KOMISIJA Briuselis,2016 05 25 SWD(2016) 163 final KOMISIJOS TARNYBŲ DARBINIS DOKUMENTAS NESĄŽININGOS KOMERCINĖS VEIKLOS DIREKTYVOS 2005/29/EB ĮGYVENDINIMO IR TAIKYMO GAIRĖS

pridedamas prie KOMISIJOS KOMUNIKATAS EUROPOS PARLAMENTUI, TARYBAI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI IR REGIONŲ KOMITETUI

Europos piliečiams ir įmonėms naudingas visapusiškas tarpvalstybinės e. prekybos skatinimo metodas

{COM(2016) 320 final}



Turinys ĮVADAS 1. DNKV taikymo sritis 1.1 Komercinė veikla, patenkanti į DNKV taikymo sritį 1.1.1 Veikla po pardavimo, įskaitant skolų išieškojimo veiklą 1.1.2 Prekybininkai, perkantys produktus iš vartotojų 1.2 Komercinė veikla, nepatenkanti į DNKV taikymo sritį 1.2.1 Komercinė veikla, neturinti įtakos vartotojo ekonominiams interesams 1.2.2 Komercinė veikla, susijusi su įmonių tarpusavio (angl. business-to-business, B2B) sandoriu arba kenkianti tik konkurentų ekonominiams interesams 1.3 Visiškas suderinimas 1.3.1 Pardavimo skatinimas ir kainų nuolaidos 1.3.2 Visiško suderinimo išimtys 1.4 DNKV ir kitų ES teisės aktų sąveika 1.4.1 Ryšys su kitais ES teisės aktais 1.4.2 Poveikis įgyvendinimui 1.4.3 Informacija, kuri pagal kitus ES teisės aktus laikoma „esmine“ 1.4.4 Sąveika su Vartotojų teisių direktyva 1.4.5 Sąveika su Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva

1.4.6 Sąveika su Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva 1.4.7 Sąveika su Paslaugų direktyva 1.4.8 Sąveika su Elektroninės komercijos direktyva 1.4.9 Sąveika su Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva 1.4.10 Sąveika su Duomenų apsaugos direktyva ir E. privatumo direktyva 1.4.11 Sąveika su SESV 101 ir 102 straipsniais (konkurencijos taisyklės) 1.4.12 Sąveika su ES pagrindinių teisių chartija 1.4.13 Sąveika su SESV 34–36 straipsniais 1.5 DNKV ir savireguliacijos santykis 1.6 DNKV taikymas trečiosiose šalyse įsteigtiems prekybininkams 2. Bendrosios sąvokos 2.1 Prekybininko sąvoka 2.2 Komercinės veiklos sąvoka 2.3 Sprendimo dėl sandorio sąvoka 2.4 „Iš esmės iškreipti vartotojų ekonominį elgesį“ 2.5 „Vidutinis vartotojas“ 2.6 Pažeidžiami vartotojai 2.6.1 5 straipsnio 3 dalyje nurodomi pažeidžiamumo kriterijai 2.6.2 „Numatomumo“ reikalavimas 2.7 Kvietimas pirkti – sąvoka

3. DNKV nuostatos 3.1 Kaip veikia DNKV? Direktyvos struktūrinė schema 3.2 Bendroji sąlyga – profesinio atidumo reikalavimai 3.3 Klaidinantys veiksmai 3.3.1 Bendra klaidinanti informacija 3.3.2 Klaidinanti rinkodara 3.3.3 Elgesio kodeksų nesilaikymas 3.4 Klaidinantis informacijos neatskleidimas 3.4.1 Esminė informacija 3.4.2 Paslėpta rinkodara ir (arba) komercinio tikslo nenurodymas 3.4.3 Neaiškiai pateikta esminė informacija 3.4.4 Naudojamos komunikacijos priemonės faktinės aplinkybės ir apribojimai 3.4.5 Esminė kvietimų pirkti informacija – 7 straipsnio 4 dalis 3.4.6 Nemokami bandymai ir apgaulinga prenumerata 3.4.7 Tam tikros informacijos pateikimas kita kalba 3.4.8 Suplanuotas nusidėvėjimas 3.5 Agresyvi komercinė veikla 4. Juodasis komercinės veiklos sąrašas (I priedas) 4.1 Produktai, kurie negali būti legaliai parduoti – 9 punktu draudžiama komercinė veikla 4.2 Piramidės pobūdžio sistemos – 14 punktu draudžiama komercinė veikla

4.3 Produktai, kurie gydo ligas, funkcinius sutrikimus ar išsigimimą – 17 punktu draudžiama komercinė veikla 4.4 Žodžio „nemokamai“ vartojimas – 20 punktu draudžiama komercinė veikla 4.5 Atkakli rinkodara nuotoliniu būdu – 26 punktu draudžiama komercinė veikla 4.6 Vaikams skirtas tiesioginis raginimas pirkti – 28 punktu draudžiama komercinė veikla 4.7 Dovanos – 31 punktu draudžiama komercinė veikla 5. DNKV taikymas konkretiems sektoriams 5.1 Ekologiškumo teiginiai 5.1.1 Sąveika su kitais ES teisės aktais dėl ekologiškumo teiginių 5.1.2 Pagrindiniai principai: DNKV 6, 7 ir 12 straipsniai, taikomi ekologiškumo teiginiams 5.1.3 DNKV 6 straipsnio taikymas ekologiškumo teiginiams 5.1.4 DNKV 7 straipsnio taikymas ekologiškumo teiginiams 5.1.5 DNKV 12 straipsnio taikymas ekologiškumo teiginiams 5.1.6 I priedo taikymas ekologiškumo teiginiams 5.1.7 Ekologiškumo teiginių lyginimas 5.2 Interneto sektorius 5.2.1 Interneto platformos 5.2.2 DNKV taikytinumas interneto platformoms 5.2.3 E. prekybos platformos (prekyvietės) 5.2.4 Mobiliųjų programėlių parduotuvės 5.2.5 Bendradarbiavimu grindžiama ekonomika

5.2.6 Paieškos sistemos 5.2.7 Palyginimo priemonės 5.2.8 Naudotojų atsiliepimų priemonės 5.2.9 Socialiniai tinklai 5.2.10 Grupinio pirkimo platformos 5.2.11 Dinamiška kainodara 5.2.12 Diskriminacinės kainos 5.2.13 Individualizuotoji kainodara 5.2.14 Geografinės buvimo vietos nustatymo technikos naudojimas 5.3 Kelionių ir transporto sektorius 5.3.1 Kompleksiniai klausimai 5.3.2 Kelionės paslaugų paketai 5.3.3 Pakaitinio naudojimosi sutartys 5.3.4 Konkrečiai oro transportui reikšmingi klausimai 5.3.5 Automobilių nuomos aspektai 5.4 Finansinės paslaugos ir nekilnojamasis turtas 5.4.1 Kompleksiniai klausimai 5.4.2 Nekilnojamojo turto aspektai 5.4.3 Finansinių paslaugų aspektai I priedas. ESTT praktika dėl DNKV (suskirstyta pagal metus)





ĮVADAS Šių gairių tikslas – padėti tinkamai taikyti Direktyvą 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje (toliau – DNKV). Jose pateikiama informacija apie svarbiausias DNKV sąvokas ir nuostatas ir iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo (toliau – Teisingumo Teismas), taip pat nacionalinių teismų ir institucijų praktikos paimti šios direktyvos įgyvendinimo pavyzdžiai. Šios gairės paremtos 2009 m. redakcijos gairėmis ir jas pakeičia. DNKV yra visa apimantis ES teisės aktas, kuriuo reglamentuojama nesąžininga įmonių komercinė veikla sudarant sandorius su vartotojais. Ji taikoma visai komercinei veiklai prieš įmonei sudarant sandorį su vartotoju (t. y. kai sandoris yra reklamuojamas arba vykdoma rinkodara), jo sudarymo metu ir po jo sudarymo. 2013 m. Komunikatas dėl Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos taikymo ir prie jo pridėta ataskaita parodė, kad reikia stiprinti DNKV nuostatų vykdymo užtikrinimą. Kad būtų sudarytos palankesnės sąlygos vykdymo užtikrinimo veiklai ir užtikrintas teisinis tikrumas, šiose gairėse pabrėžiami visoms valstybėms narėms bendri klausimai. Gairėse gvildenamos tokios temos: ·DNKV ir kitų ES teisės aktų sąveika; ·gausėjanti Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų praktika; ·kaip DNKV taikoma naujoms ir besikuriančioms įmonėms, visų pirma interneto sektoriuje. Šios gairės yra susijusios su Komisijos komunikatu dėl Europos piliečiams ir įmonėms naudingo visapusiško tarpvalstybinės e. prekybos skatinimo metodo (COM(2016) 320), visų pirma jo 6 skirsniu. Jas parengė Komisijos tarnybos ir jos nebūtinai atspindi Europos Komisijos nuomonę. Šios gairės yra skirtos palengvinti Direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos komercinės veiklos įgyvendinimą. Tačiau gairės nėra teisiškai privalomas dokumentas. Oficialus teisės aiškinimas turėtų būti grindžiamas tik pačia Direktyva 2005/29/EB ir kitais taikytinais teisės aktais ar principais. Tik Europos Sąjungos Teisingumo Teismas yra kompetentingas oficialiai aiškinti Sąjungos teisę. Vertinti, ar pagal DNKV komercinė veikla yra nesąžininga, išskyrus direktyvos I priede išvardytą veiklą, reikia atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį. Tai vertinti yra įgaliotos valstybės narės. 1.DNKV taikymo sritis 3 straipsnio 1 dalis Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu. Direktyva yra horizontalaus pobūdžio ir ja apsaugomi vartotojų ekonominiai interesai. Principais grindžiamomis direktyvos nuostatomis reglamentuojama įvairiausia veikla ir jos yra pakankamai plačios, kad apimtų greitai kintančius produktus, paslaugas ir pardavimo būdus. 1.1Komercinė veikla, patenkanti į DNKV taikymo sritį 2 straipsnio d punktas „ įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ (toliau – komercinė veikla) – bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams. 2 straipsnio c punktas „produktas“ – bet kuri prekė arba paslauga, įskaitant nekilnojamąjį turtą, teises ir pareigas.

Šiame skirsnyje daugiausia dėmesio skiriama komercinės veiklos pavyzdžiams, apie kuriuos kalbant gali reikėti patikslinti, kad jie patenka į DNKV taikymo sritį. DNKV taikymas interneto verslo modeliams aptariamas 5.2 skyriuje. 1.1.1Veikla po pardavimo, įskaitant skolų išieškojimo veiklą Pagal 3 straipsnio 1 dalį komercinė veikla vykdoma ne tik rinkodaros ir tiekimo etapais, bet ir po sandorio sudarymo. DNKV 13 konstatuojamojoje dalyje taip pat kalbama apie nesąžiningą komercinę veiklą, pasitaikančią bet kokių prekybininko ir vartotojo nesutartinių santykių srityje arba sudarius sutartį bei jos vykdymo metu. Pavyzdžiui: · Prekybininkas, kuris taiko pernelyg dideles ar neproporcingas nesutartines kliūtis, kad neleistų vartotojui pakeisti vieno paslaugų teikėjo kitu: Italijos konkurencijos institucija (AGCM) nubaudė telekomunikacijų bendrovę už tai, kad ši delsė ir trukdė savo klientams pereiti pas kitą paslaugų teikėją. Kai kurios nacionalinės institucijos nurodė, kad, neatsižvelgiant į tai, ar prekybininkas perleido reikalavimą trečiajam asmeniui, skolų išieškojimo veiklą reikėtų laikyti komercine veikla po pardavimo, nes skolų išieškojimas yra tiesiogiai susijęs su produktų pardavimu ar tiekimu. Nėra objektyvių priežasčių diferencijuoti šį vertinimą pagal tai, ar prekybininkas užsako šias paslaugas per specializuotas agentūras, ar ne. Tai taip pat leidžiama suprasti I priedo 25 punkte, kuriame nurodyta, kad „asmeninis lankymasis vartotojo namuose, nepaisant vartotojo reikalavimo išeiti ar negrįžti, išskyrus tomis aplinkybėmis ir tiek, kiek tai leidžiama pagal nacionalinę teisę siekiant užtikrinti sutartinės prievolės vykdymą“ laikomas nesąžiningu visais atvejais. Pavyzdžiui: ·Slovakijos teismas pripažino, kad savo finansinių įsipareigojimų nesilaikančio vartotojo informavimas apie tai, kad jo vardas ir pavardė bus paskelbti vietos žiniasklaidos priemonėse kaip savo įsipareigojimų nevykdančio mokėtojo, yra agresyvi komercinė veikla. ·Italijos konkurencijos institucija (AGCM) ėmėsi veiksmų prieš skolų išieškotoją, naudojusį logotipą, pavadinimą ir dokumentus, kurie buvo panašūs į naudojamus oficialių Italijos agentūrų. Prekybininkas sudarė vartotojams klaidingą įspūdį, kad jis vykdė oficialias teismo nutartis, kad priverstų vartotojus sumokėti savo skolas, nors iš tiesų šie įgaliojimai suteikiami tik viešosios valdžios institucijoms. ·Lenkijos institucija (UOKiK) pripažino skolų išieškojimą komercine veikla po pardavimo, patenkančia į DNKV taikymo sritį, ir nubaudė skolų išieškojimo agentūrą už skolininkų klaidinimą dėl neigiamų padarinių, kuriuos jie patirtų, jeigu iš karto nesumokės savo skolos, dydžio ir sunkumo. Skolų išieškojimo agentūra taip pat tinkamai nenurodė vartotojams tikslaus skolos sutartinio pagrindo ir darė jiems nederamą psichologinį spaudimą. 1.1.2Prekybininkai, perkantys produktus iš vartotojų Vykdydami komercinę veiklą, tam tikri prekybininkai gali pirkti produktus iš vartotojų. Pavyzdžiui, tai gali būti automobilių prekeiviai, senienų prekeiviai ir naudotų daiktų mažmeniniai prekiautojai. Pagal DNKV pateikiamą apibrėžtį komercine veikla laikoma tik ta veikla, kuri yra tiesiogiai susijusi su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams. Priešinga situacija, kai prekybininkai perka produktus iš vartotojų, į DNKV taikymo sritį nepatenka. Tačiau tam tikrais atvejais tai, kad prekybininkas perka produktą iš vartotojo, galima susieti su (kito) produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams. Pavyzdžiui, variklinių transporto priemonių prekybos srityje yra įprasta sudaryti senos prekės pardavimo ir naujos pirkimo sutartis. Prekybininkas nuperka naudotą transporto priemonę iš vartotojo, o vartotojas savo ruožtu nuperka transporto priemonę iš prekybininko. Tokiais atvejais prekybininko pirkinį galima laikyti vartotojo atlygio už įmonės ir vartotojo sandorį dalimi. Tokios sutartys aiškiai patenka į DNKV taikymo sritį. Pavyzdžiui: · Jungtinės Karalystės Sąžiningos prekybos biuras (Office of Fair Trading, dabar – Konkurencijos ir rinkų institucija (Competition and Markets Authority, CMA)) tyrė bendrovių, kurios specializuojasi naudotų automobilių pirkimo iš vartotojų srityje, veiklą ir laikėsi nuomonės, kad ji patenka į DNKV taikymo sritį. Visų pirma Jungtinės Karalystės institucija ėmėsi veiksmų prieš naudotų automobilių supirkimo bendrovę remdamasi tuo, kad vertės nustatymai, kuriuos ji pateikė internete, galėjo būti klaidinantys. Kartais į DNKV taikymo sritį patenka aukso pirkimas ir perpardavimas. Pavyzdžiui, prekybininkas, kuris siūlo vartotojams profesionalų jų aukso įvertinimą prieš perkant, galėtų būti laikomas teikiančiu paslaugą vartotojams. Tokiais atvejais DNKV bus taikoma ir todėl prekybininkas neturėtų teikti klaidinančios informacijos apie tikrąją aukso vertę ar siūlomos paslaugos kainą (pvz., nenurodo „administracinių mokesčių“).

Pavyzdžiui: ·„Prekybininkas, kinų keramikos specialistas, vartotojui teigia, kad jo siūloma parduoti Mingų dinastijos laikotarpio vaza yra padirbinys. Jei tai netiesa, tokį teiginį galima būtų laikyti klaidinančiu veiksmu“. 1.2 Komercinė veikla, nepatenkanti į DNKV taikymo sritį 1.2.1Komercinė veikla, neturinti įtakos vartotojo ekonominiams interesams 1 straipsnis Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams. DNKV neapima nacionalinių taisyklių, kuriomis siekiama apsaugoti neekonominio pobūdžio interesus. Todėl DNKV neturi įtakos valstybių narių galimybei nustatyti taisykles, kuriomis komercinė veikla reglamentuojama dėl sveikatos, saugos ar aplinkos apsaugos. DNKV taip pat neapima esamų „skoniu ir padorumu“ grindžiamų nacionalinių taisyklių, kuriomis reglamentuojama rinkodara ir reklama. 7 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad „ši direktyva <...> nėra skirta teisiniams reikalavimams dėl skonio ir padorumo, kurie valstybėse narėse labai skiriasi. <...> Valstybės narės atitinkamai turėtų galėti ir toliau drausti komercinę veiklą savo teritorijoje dėl skonio ir padorumo priežasčių, nepažeisdamos Bendrijos teisės, net tais atvejais, kai tokia veikla neapriboja vartotojų pasirinkimo laisvės. <...>“. Todėl, atsižvelgiant į komercinę veiklą, DNKV neapima nacionalinių taisyklių dėl žmogaus orumo apsaugos, seksualinės, rasinės ir religinės diskriminacijos prevencijos, nuogybių vaizdavimo, smurto ir antivisuomeniško elgesio draudimų. Pavyzdžiui: ·Teisingumo Teismas paaiškino, kad DNKV netaikoma nacionalinei nuostatai, kuria prekybininkui neleidžiama prekiauti septynias dienas per savaitę, reikalaujant, kad jo parduotuvė vieną dieną per savaitę nedirbtų, nes šia konkrečia nuostata nebuvo siekiama su vartotojų apsauga susijusių tikslų. Tačiau nacionalinės taisyklės, kuriomis kartu su kitais interesais siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus, patenka į jos taikymo sritį. Pavyzdžiui: ·Nacionalinės taisyklės, kuriomis draudžiamas pardavimas su priedais: Teisingumo Teismas patikslino, kad pagal DNKV neleidžiamas bendras nacionalinis draudimas pardavinėti su priedais, kuriuo siekiama vartotojų apsaugos ir kitų tikslų (pavyzdžiui, spaudos įvairovės). ·Nacionalinės taisyklės, pagal kurias apie visišką išpardavimą leidžiama skelbti tik jeigu tai leidžia kompetentinga vietos savivaldybės administracija: Teisingumo Teismas pažymėjo, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas netiesiogiai pripažino, kad tokia nuostata, kaip nagrinėjamoji toje byloje, buvo siekiama apsaugoti vartotojus, o ne tik konkurentus ir kitus rinkos dalyvius. Todėl DNKV buvo taikytina. 1.2.2Komercinė veikla, susijusi su įmonių tarpusavio (angl. business-to-business, B2B) sandoriu arba kenkianti tik konkurentų ekonominiams interesams 6 konstatuojamoji dalis Ši direktyva <...>netaikoma ir neturi poveikio nacionaliniams įstatymams dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pažeidžiančios tik konkurentų ekonominius interesus arba susijusios tik su prekybininkų sandoriais; visapusiškai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, valstybės narės, jeigu jos taip nusprendžia, turi teisę ir toliau reglamentuoti tokią veiklą nepažeisdamos Bendrijos teisės <...>. Komercinė veikla, kurią tarpusavyje vykdo įmonės, į DNKV taikymo sritį nepatenka. Iš dalies ji reglamentuojama Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva. Valstybės narės pagal savo nacionalinės teisės aktus taip pat gali pagal DNKV suteikiamą apsaugą taikyti įmonių tarpusavio komercinei veiklai.

DNKV netaikoma priemonėms, kuriomis ginami vien konkurentų interesai. Jei komercinę veiklą reglamentuojančiomis nacionalinės teisės nuostatomis siekiama dvejopo tikslo – apsaugoti vartotojus ir konkurentus, šioms nacionalinės teisės nuostatoms DNKV taikoma. Dėl vartotojų ir konkurentų interesų atskyrimo Teisingumo Teismas laikėsi tokios nuomonės: „39 <…> kaip matyti iš [DNKV] šeštos konstatuojamosios dalies, į šią taikymo sritį nepatenka tik nacionaliniai įstatymai dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pažeidžiančios „tik“ konkurentų ekonominius interesus arba susijusios tik su prekybininkų sandoriais. 40 <…> pakankamai akivaizdu, kad [nacionalinių] nuostatų atveju taip nėra, nes [jose] aiškiai nurodoma vartotojų, o ne tik konkurentų ir kitų rinkos dalyvių apsauga“ . Nacionalinės institucijos ir teismai turi spręsti, ar nacionaline nuostata siekiama apsaugoti vartotojų interesus. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad: „29 Tad ne Teisingumo Teismas, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar <...> nacionalinės teisės nuostatomis <...> iš tiesų siekiama vartotojų apsaugos tikslų, kad išsiaiškintų, ar tokios nuostatos gali patekti į Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos taikymo sritį“. Teisingumo Teismas taip pat nustatė, kad pagal DNKV nacionalinė nuostata, kuria draudžiama nuostolinga prekyba, neleidžiama tik tiek, kiek jos tikslas yra apsaugoti vartotojus. Kalbant apie nacionalines taisykles, kuriomis prieš išpardavimą draudžiama mažinti kainas, Teisingumo Teismas patikslino, kad toks draudimas neatitinka DNKV, jei juo siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus. Tačiau jis taip pat konstatavo, kad nacionalinė nuostata nepatenka į DNKV taikymo sritį, jeigu „ja, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekiama tik reguliuoti konkurentų tarpusavio santykius ir nesiekiama apsaugoti vartotojų. 1.3Visiškas suderinimas DNKV grindžiama visiško suderinimo principu. Siekiant panaikinti vidaus rinkos kliūtis ir padidinti vartotojų ir įmonių teisinį tikrumą, ES lygmeniu buvo nustatyta viena reglamentavimo sistema, kuria suderinamos nacionalinės taisyklės. Teisingumo Teismas yra papildomai tai paaiškinęs. Jis konstatavo, kad „Direktyva siekiama visiškai suderinti taisykles Bendrijos lygiu. Todėl, <...> valstybės narės negali imtis griežtesnių negu direktyvoje nustatytų priemonių, net siekdamos užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį“. Taigi buvo nustatyta, kad direktyva draudžiamas nacionalinis bendras susietų pasiūlymų draudimas. 1.3.1Pardavimo skatinimas ir kainų nuolaidos DNKV apima tokią komercinę veiklą kaip susieti pardavimai, nuolaidos, kainų nuolaidos, pardavimo skatinimas, komercinės loterijos, konkursai ir kuponai. DNKV yra kelios nuostatos dėl pardavimo skatinimo veiklos (pvz., 6 straipsnio d punktas dėl konkretaus kainos pranašumo buvimo, I priedo 5 punktas dėl reklamos jauko), 7 punktas dėl specialių pasiūlymų, 19 ir 31 punktai dėl konkursų ir prizų ir 20 punktas dėl nemokamų pasiūlymų). Teisingumo Teismas patikslino, kad taisyklės, pagal kurias reikalaujama, kad sumažinant kainą būtų nurodyta referencinė kaina ir nuolaidos trukmė, neatitinka DNKV: „61. Todėl tokios nacionalinės teisės normos, kuriomis apskritai draudžiama Direktyvos 2005/29 I priede nenumatyta veikla, nors atskirai, atsižvelgiant į šios direktyvos 5–9 straipsniuose nurodytus kriterijus, neatlikta analizė dėl tokios veiklos „nesąžiningumo“, prieštarauja minėtos direktyvos 4 straipsnio turiniui ir šia direktyva siekiamam visiškam suderinimui, net jeigu šių teisės normų tikslas – užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį <...>“ . DNKV aiškiai nereikalaujama, kad prekybininkai konkrečiais būdais rodytų kainų sumažinimus arba nurodytų sumažintų kainų priežastis. Tai, ar prekybininkas veikia pažeisdamas DNKV, turėtų būti vertinama atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį.

Klausimai dėl pasiūlymų pirkti sumažinta kaina ir DNKV kaip visiško suderinimo direktyvos taip pat buvo keliami atsižvelgiant į Kainų žymėjimo direktyvą. Šios direktyvos tikslas – reikalauti, kad prekybininkai nurodytų mažmeninę kainą, vieneto kainą ir produkto matavimo vienetus, kad vartotojams būtų lengviau palyginti kainas. Buvo teigiama, kad, kalbant apie kainų nustatymo politiką, susijusią su pardavimo skatinimo kampanijomis, šios direktyvos tikslus galima pasiekti tik nustatant griežtesnius reikalavimus dėl to, kaip reikia nurodyti kainą, o ne taikant tai, kas nustatyta pagal DNKV. Teisingumo Teismas pripažino, kad: „59. <…> Direktyva 98/6 siekiama apsaugoti vartotojus ne bendrai nurodant kainas arba užtikrinant pranešimų apie kainų nuolaidas ekonominį realumą, bet žymint prekių kainas nurodant skirtingus matavimo vienetus. Teisingumo Teismas padarė dar vieną išvadą, kad pagal Kainų žymėjimo direktyvą negalima pateisinti palikimo galioti griežtesnių nacionalinių nuostatų dėl kainų mažinimo (nuolaidų). 1.3.2Visiško suderinimo išimtys DNKV 3 straipsnio 5 ir 6 dalyse buvo nustatyta nuostata, kuria šešerius metus, pradedant nuo 2007 m. birželio 12 d., buvo leidžiama laikinai nukrypti nuo visiško suderinimo. Tai buvo taikoma nacionalinėms nuostatoms, kuriomis įgyvendinamos direktyvos, kuriose įtvirtintos būtiniausios derinimo nuostatos. 2013 m. Komisijos DNKV taikymo ataskaitoje buvo padaryta išvada, kad šios leidžiančios nukrypti nuostatos nereikia pratęsti. Todėl nuo 2013 m. birželio 12 d. DNKV 3 straipsnio 5 ir 6 dalys nebetaikomos. 14 konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad visiškas suderinimas netrukdo valstybėms narėms nacionalinės teisės aktuose nurodyti konkrečių produktų pagrindinių savybių, kurių nenurodymas kviečiant pirkti turėtų esminę reikšmę. Joje taip pat paaiškinama, kad DNKV neturėtų pažeisti ES teisės nuostatų, kuriomis valstybėms narėms komercinės veiklos srityje aiškiai suteikiamas pasirinkimas iš kelių vartotojų apsaugos kontrolės galimybių. 3 straipsnio 9 dalyje įtvirtintas visiško suderinimo principo apribojimas: „dėl „finansinių paslaugų <...> ir nekilnojamojo turto valstybės narės gali nustatyti reikalavimus, kurie yra labiau norminantys arba griežtesni nei ši direktyva jos derinamoje srityje“. Todėl šiuose sektoriuose valstybės narės, nepažeisdamos kitų ES teisės aktų, gali nustatyti taisykles, kurios yra išsamesnės už DNKV nuostatas. 5.4 skirsnyje konkrečiai reglamentuojama tai, kaip DNKV taikoma finansinėms paslaugoms ir nekilnojamajam turtui. 1.4DNKV ir kitų ES teisės aktų sąveika 3 straipsnio 4 dalis Jeigu šios direktyvos nuostatos prieštarauja kitoms Bendrijos taisyklėms, reglamentuojančioms konkrečius nesąžiningos komercinės veiklos aspektus, pastarosios turės viršenybę ir bus taikomos tiems konkretiems aspektams. 10 konstatuojamoji dalis Būtina užtikrinti šios direktyvos ir Bendrijos teisės ryšio nuoseklumą, ypač kai konkretiems sektoriams taikomos išsamios nuostatos dėl nesąžiningos komercinės veiklos. <…> Atitinkamai ši direktyva taikoma tik tais atvejais, kai nėra konkrečių Bendrijos teisės nuostatų, reglamentuojančių konkrečius nesąžiningos komercinės veiklos aspektus, tokius kaip informaciniai reikalavimai ir informacijos teikimo vartotojui taisyklės. Ji numato vartotojų apsaugą tais atvejais, kai Bendrijos lygiu nėra konkrečių sektorinių teisės aktų, ir draudžia prekybininkams sudaryti apgaulingą įspūdį apie produktų pobūdį. Tai ypač svarbu sudėtingų, didelę riziką vartotojams keliančių produktų atvejais, tokių kaip tam tikri finansinių paslaugų produktai. Taip ši direktyva papildo Bendrijos acquis, taikomą komercinei veiklai, kenkiančiai vartotojų ekonominiams interesams. Dėl savo bendros taikymo srities direktyva taikoma įvairiai komercinei veiklai, kuri taip pat reglamentuojama kitais bendro pobūdžio ar konkretiems sektoriams skirtais ES teisės aktais. 1.4.1Ryšys su kitais ES teisės aktais Svarbiausios yra DNKV 3 straipsnio 4 dalis ir 10 konstatuojamoji dalis. Jose paaiškinta, kad DNKV papildomi kiti ES teisės aktai („Bendrijos taisyklės“), kuriomis reglamentuojami konkretūs nesąžiningos komercinės veiklos aspektai. Todėl DNKV yra tarsi „apsauginė sistema“, kuria užtikrinama galimybė visuose sektoriuose išlaikyti aukštą bendrą vartotojų apsaugos nuo nesąžiningos komercinės veiklos lygį, kartu užpildant ir panaikinant spragas kitose ES teisės srityse. Jei yra konkretiems sektoriams skirti teisės aktai, kurių nuostatomis reglamentuojamas tas pats dalykas kaip ir DNKV nuostatomis, viršesnės yra atitinkamos lex specialis nuostatos. Direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje paaiškinama, kad „jeigu šios direktyvos nuostatos prieštarauja kitoms Bendrijos taisyklėms, reglamentuojančioms konkrečius nesąžiningos komercinės veiklos aspektus, pastarosios turės viršenybę ir bus taikomos tiems konkretiems aspektams“.

DNKV 3 straipsnio 4 dalis, skaitant ją kartu su šios direktyvos 10 konstatuojamąja dalimi, reiškia, kad ES teisės nuostata bus viršesnė už DNKV, jeigu yra tenkinamos šios trys sąlygos: Øji turi ES teisės statusą; Øja reglamentuojamas konkretus komercinės veiklos aspektas; ir Ødvi nuostatos prieštarauja viena kitai arba kitos ES teisės nuostatos turinys sutampa su atitinkamos DNKV nuostatos turiniu, pavyzdžiui, joje atitinkamas elgesys reglamentuojamas išsamiau ir (arba) jeigu ji taikytina konkrečiam sektoriui. Pavyzdžiui: ·pagal Hipotekos kreditų direktyvos 12 straipsnį iš esmės draudžiama siejimo veikla, kai hipotekos kredito sutartis parduodama kartu su kitu finansiniu produktu ir nėra pateikiama atskirai. Šis per se draudimas neatitinka DNKV, nes siejimo veikla būtų nesąžininga taigi draudžiama pagal DNKV tik įvertinus konkretų atvejį. Jos 12 straipsnis yra viršesnis už bendrąsias DNKV normas. Taigi pati siejimo veikla, kaip ji suprantama pagal Hipotekos kreditų direktyvos 12 straipsnį, yra draudžiama. Jeigu yra tenkinamos visos trys pirmiau nurodytos sąlygos, DNKV nebus taikoma konkrečiam komercinės veiklos aspektui, pavyzdžiui, reglamentuojamam atitinkamam sektoriui skirta taisykle. Vis dėlto DNKV ir toliau yra reikšminga vertinant kitus galimus komercinės veiklos, kuri nėra reglamentuota konkrečiam sektoriui skirtomis nuostatomis, aspektus, pavyzdžiui, agresyvų prekybininko elgesį. Pavyzdžiui: ·Norėdamas pasikeisti telekomunikacijų paslaugų teikėją vartotojas turi užpildyti formą, nes to reikalauja esamas paslaugų teikėjas. Tačiau forma neprieinama internetu, o paslaugų teikėjas neatsako į vartotojo e. laiškus ar skambučius. Šitoks elgesys nėra draudžiamas pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 30 straipsnį, nes jame numatyta tik tai, kad keisdami vieną paslaugų teikėją kitu abonentai gali išlaikyti savo telefono numerį, numerių perkėlimas turi būti atliktas greitai ir nekainuoti per brangiai. Tačiau šį elgesį galima įvertinti pagal DNKV 8 straipsnį ir 9 straipsnio d punktą, pagal kuriuos neproporcingos nesutartinės paslaugų teikėjo pakeitimo kliūtys laikomos agresyvia komercine veikla . Iš to, kas nurodyta pirmiau, darytina išvada, kad apskritai DNKV nėra savaime netaikoma vien todėl, kad yra kiti ES teisės aktai, kuriais reglamentuojami konkretūs nesąžiningos komercinės veiklos aspektai. Pavyzdžiui: ·Sujungtose bylose C‑544/13 ir C‑545/13 Teisingumo Teismas pažymėjo : „<...> pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar tuo atveju, jei žmonėms skirti vaistai <...> patenka į Direktyvos 2001/83 taikymo sritį, šių vaistų reklamos priemonės <...> taip pat patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį <...>. Kaip yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, Direktyva 2005/29 išsiskiria labai plačia materialine taikymo sritimi, apimančia bet kurią komercinę veiklą, tiesiogiai susijusią su produkto skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams <...> „reikia atsakyti taip, kad net jei žmonėms skirti vaistai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėse bylose, patenka į Direktyvos 2001/83 taikymo sritį, šių vaistų reklamos priemonės <...> taip pat gali patekti į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį, jei tenkinamos šios direktyvos taikymo sąlygos“. Todėl paprastai DNKV gali būti papildomai taikoma kartu su konkrečiam sektoriui skirtomis ES taisyklėmis; tad pagal kitas ES taisykles nustatytais specialiaisiais reikalavimais paprastai papildomi bendrieji DNKV reikalavimai, dažniausiai siekiant neleisti prekybininkams klaidinančiai ar agresyviai pateikti informaciją, kurios yra reikalaujama pagal konkrečiam sektoriui skirtus teisės aktus, nebent šis aspektas yra konkrečiai reglamentuotas atitinkamam sektoriui skirtomis taisyklėmis. Pavyzdžiui: ·Motorinėms transporto priemonėms taikomi visiškai suderinti ES reikalavimai, kuriais nustatomos išmetamųjų teršalų ribos ir teršalų bei CO2 išmetamųjų teršalų bei degalų suvartojimo patikros procedūros (žr. Reglamentą 715/2007/EB) . Siekiant padėti vartotojams pasirinkti mažai kuro suvartojančias transporto priemones, Direktyva 1999/94/EB konkrečiai reikalaujama, kad potencialiems ES parduodamų arba nuomojamų naujų lengvųjų automobilių pirkėjams būtų pateikiama informacija apie oficialų kuro suvartojimą ir CO2 išmetimą . Jeigu atitinkamas prekybininkas to nepadarytų ir taikytų agresyvias rinkodaros priemones, pavyzdžiui, parduodamas darytų spaudimą, jis galėtų būti pripažintas pažeidusiu Direktyvą 1999/94/EB ir DNKV . 1.4.2Poveikis vykdymo užtikrinimui 11 straipsnis „1. Kad šios direktyvos nuostatų būtų laikomasi vartotojų interesais, valstybės narės užtikrina pakankamus ir veiksmingus būdus kovoti su nesąžininga komercine veikla. Remiantis 11 straipsniu, siekdamos užtikrinti tinkamą ES vartotojų apsaugos teisės aktų vykdymą, valstybės narės turėtų užtikrinti įvairių kompetentingų vykdymo užtikrinimo institucijų tarpusavio koordinavimą. Jeigu valstybėse narėse už DNKV ir konkretiems sektoriams skirtų teisės aktų vykdymo užtikrinimą yra atsakingos skirtingos institucijos, jos turėtų glaudžiai bendradarbiauti, siekdamos užtikrinti, kad atitiktų jų tyrimų dėl to paties prekybininko ir (arba) komercinės veiklos išvados.

1.4.3Informacija, kuri pagal kitus ES teisės aktus laikoma „esmine“ 7 straipsnio 5 dalis „5. Bendrijos teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo, įskaitant reklamą arba prekybą, kurių neišsamus sąrašas pateikiamas II priede, laikomi esminiais. „Bendrijos teisės nustatyti informaciniai reikalavimai dėl komercinio pranešimo“ pateikiami įvairiuose konkretiems sektoriams skirtuose ES teisės aktuose. Pavyzdžiui: Øaplinka (pvz., Energijos vartojimo ženklinimo direktyva, Ekologinio projektavimo direktyva, Kuro taupymo direktyva); Øfinansinės paslaugos (pvz., Finansinių priemonių rinkų direktyva, Mokėjimo paslaugų direktyva, Vartojimo kreditų direktyva, Hipotekos kreditų direktyva, Mokėjimo sąskaitų direktyva, Reglamentas dėl svarbiausių informacinių PRIIP dokumentų); Øsveikata (pvz., Direktyva 2001/83/EB); Øtelekomunikacijos (pvz., Universaliųjų paslaugų direktyva); Øtransportas (pvz., Oro eismo paslaugų reglamentas, Keleivių teisių reglamentas). Šie informavimo reikalavimai paprastai būna konkretesni nei informavimo reikalavimai pagal DNKV. DNKV 7 straipsnio 5 dalyje patikslinta, kad tokie informavimo reikalavimai „laikomi esminiais“. „Esminės informacijos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal DNKV, aptariama 3.4.1 skirsnyje. Pavyzdžiui: ·Oro susisiekimo paslaugų reglamento 23 straipsnyje reikalaujama, kad oro vežėjai, jų agentai ir kiti bilietų pardavėjai, siūlydami pirkti skrydžio bilietus, galutinę kainą suskirstytų pagal jos sudedamąsias dalis (pvz., oro susisiekimo kaina, mokesčiai, oro uosto mokesčiai, kiti mokesčiai ir rinkliavos, pavyzdžiui, susiję su saugumu ir kuru). Tai yra esminė informacija, kaip tai suprantama pagal DNKV 7 straipsnio 5 dalį. 15 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad valstybės narės gali palikti galioti arba papildyti informacinius reikalavimus, susijusius su sutarčių teise, jeigu tai leidžiama pagal esamuose ES teisės aktuose numatytas minimalias derinimo nuostatas. Pavyzdžiui: ·Valstybės narės gali nustatyti papildomus reikalavimus pardavimui prekybai skirtose patalpose, taikomus iki sutarties sudarymo, kuriems taikoma Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje esanti minimalaus derinimo nuostata. 1.4.4Sąveika su Vartotojų teisių direktyva Vartotojų teisių direktyva įsigaliojo 2014 m. birželio 13 d. Ji taikoma visoms įmonių ir vartotojų sudaromoms sutartims, įskaitant ne prekybai skirtose patalpose, nuotolinės prekybos sutartis ir prekybai skirtose patalpose sudarytas sutartis. Ja taip pat visiškai suderinami prieš sudarant sutartį pateikiamos informacijos reikalavimai nuotolinės prekybos ir ne prekybai skirtose patalpose sudaromoms sutartims, ir kartu valstybėms narėms leidžiama nustatyti naujus arba papildomus informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimus prekybai skirtose patalpose sudaromoms sutartims (5 straipsnio 4 dalis). Ši minimalaus derinimo nuostata sukelia pasekmes komercinei veiklai, kuriai taikoma visiškai suderinta DNKV. Iš tiesų pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 4 dalį valstybės narės gali nustatyti arba palikti galioti papildomus informacijos, teikiamos prieš sudarant sutartį, reikalavimus, o ne tik numatytuosius DNKV, jeigu šie nacionaliniai reikalavimai taikomi tik pardavimui prekybai skirtose patalpose ir yra susiję tik su informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimais, skirtingai nuo reklamos ir rinkodaros.

Pavyzdžiui: ·Nacionalinis reikalavimas tradicinių parduotuvių prekybininkams nuolaidų metu šalia pardavimą skatinančios kainos nurodyti ankstesnę kainą apimtų daugiau nei numatyta DNKV. Tačiau pagal Vartotojų teisių direktyvos 5 straipsnio 4 dalį tai būtų galima laikyti leidžiamu informavimo reikalavimu, jeigu jis taikomas tik pardavimui prekybai skirtose patalpose ir prieš sudarant sutartį.



Abi direktyvos taip pat papildo viena kitą. Pavyzdžiui: ·Neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas. DNKV I priedo 21 punkte draudžiama tokia veikla, kai į rinkodaros medžiagą įtraukiama sąskaita ar panašus dokumentas, kuriuo sudaromas klaidingas įspūdis, kad vartotojas jau užsisakė pateiktą produktą. Vartotojų teisių direktyva DNKV papildoma, kalbant apie šios veiklos pasekmes. Jos 27 straipsnyje patikslinta, kad neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimo atveju „vartotojas atleidžiamas nuo pareigos atlyginti“ ir tokiais atvejais „jeigu vartotojas <...> neatsako prekiautojui, tai nereiškia, kad jis sutinka jas pirkti“. Kalbant apie „kvietimą pirkti“, Vartotojų teisių direktyvoje numatyti išsamesni informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimai nei nustatytieji DNKV 7 straipsnio 4 dalyje. Kvietimas pirkti pagal DNKV reiškia ir rinkodaros (reklamos) etapu, ir prieš pasirašant sutartį pateiktą informaciją. Pastaruoju atveju DNKV 7 straipsnio 4 dalyje nustatyti informavimo reikalavimai sutampa su informavimo prieš sudarant sutartį reikalavimais pagal Vartotojų teisių direktyvą. Kuo skiriasi prieš sudarant sutartį pateikiama informacija ir kvietimas pirkti, išsamiau paaiškinta 2.7 skirsnyje. Kadangi Vartotojų teisių direktyvoje pateikti reikalavimai yra išsamesni ir jau kvietimo pirkti etapu atitinka etapui iki sutarties sudarymo VTD nustatytus reikalavimus, taip pat reikėtų užtikrinti atitiktį DNKV 7 straipsnio 4 daliai, kiek tai susiję su informacijos turiniu. DNKV vis vien bus taikoma vertinant bet kokią klaidinančią ar agresyvią prekybininko komercinę veiklą pateikiant šią informaciją vartotojui. 1.4.5Sąveika su Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyva taikoma visoms įmonių ir vartotojų sutartims ir yra susijusi su sutarčių sąlygomis, dėl kurių nebuvo atskirai iš anksto tartasi (pvz., iš anksto suformuluotomis tipinėmis sąlygomis). Priešingai nei pagal DNKV, pažeidus Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyvą kyla sutartinės pasekmės: pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį su vartotoju sudarytoje sutartyje naudojamos nesąžiningos sąlygos neturi būti „privalomos vartotojui“. Teisingumo Teismas yra paaiškinęs kai kuriuos šių direktyvų tarpusavio santykio aspektus byloje Pereničová ir Perenič, kuri buvo susijusi su kredito sutartimi, kurioje nurodyta metinė procentinė įkainio norma buvo mažesnė už faktinę normą. Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokia klaidinga sutarčių sąlygose pateikiama informacija yra „klaidinanti“, kaip tai suprantama pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą, jeigu ja vidutinis vartotojas skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs. Nustatymas, kad tokia komercinė veikla yra nesąžininga, yra veiksnys, kurį galima nurodyti vertinant sutarčių sąlygų nesąžiningumą pagal Nesąžiningų sutarčių sąlygų direktyvą. Tačiau ši išvada neturi tiesioginio poveikio sutarties galiojimui pagal šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį. Jungtinėje Karalystėje nagrinėtoje byloje OFT prieš Ashbourne Management Services buvo pripažinta, kad nesąžiningos sąlygos įtraukimas į sutartį prieštarauja DNKV, be to, yra nesąžininga siekti jos įvykdymo, pagal šią sąlygą reikalaujant sumokėti sumas . Tik kelios valstybių narių vartotojų apsaugos institucijos turi panašius įgaliojimus imtis priemonių dėl nesąžiningos komercinės veiklos ir nesąžiningų sutarčių sąlygų, kad uždraustų naudoti neaptartas tipines sutarčių sąlygas, kurias jos laiko nesąžiningomis, ir prekybininko nebūtina paduoti į teismą. 1.4.6Sąveika su Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva Klaidinančios ir lyginamosios reklamos direktyva (KLRD) taikoma įmonių tarpusavio santykiams. Tačiau jos taisyklės dėl lyginamosios reklamos ir toliau yra bendras pagrindas, paremtas visiškai suderintais kriterijais, vertinant, ar lyginamoji reklama taip pat yra teisėta pagal įmonių ir vartotojų sutartis. Pagal DNKV 6 straipsnio 2 dalies a punktą klaidinančia laikoma tokia veikla, kuri, taip pat pasitelkiant lyginamąją reklamą, painioja su bet kokiais kitais produktais, prekių ženklais, firmos vardais ar kitais konkurento skiriamaisiais ženklais. Kartu pagal KLRD 4 straipsnio a punktą lyginamoji reklama neleidžiama, jeigu pagal DNKV 6 ir 7 straipsnius ji yra klaidinanti. Taigi šiose dviejose direktyvose yra nuorodų viena į kitą.

Kadangi KLRD 4 straipsnyje nustatytos lyginamosios reklamos teisėtumo vertinimo sąlygos yra svarbios tiek įmonių tarpusavio sandoriams, tiek įmonių ir vartotojų sandoriams, jos yra gana plačios ir apima kai kuriuos nesąžiningos konkurencijos aspektus (pvz., prekių ženklų juodinimą). Todėl KLRD nustatomos arba tokio vertinimo sąlygos pagal DNKV, taikomos įmonių ir vartotojų sandoriams, arba papildomi reikalavimai, kurie yra aktualūs prekybininkams, daugiausia konkurentams, įmonių tarpusavio sandorių srityje. Kalbant apie valstybes nares, kurios išplėtė visų (Austrija ir Švedija) arba tik dalies (Danija, Prancūzija, Italija) DNKV nuostatų taikymą įmonių tarpusavio sandoriams, atitinkamos KLRD nuostatos, taikomos įmonių tarpusavio sandoriams, praktiškai bus pakeistos į nacionalinę teisę perkeltomis DNKV nuostatomis. Reikėtų pažymėti, kad kai kurios šalys (Belgija) taip pat priėmė specialias įmonių tarpusavio sandoriams taikomas taisykles. 1.4.7Sąveika su Paslaugų direktyva Skirtingai nuo konkretiems sektoriams taikomų teisės aktų, Paslaugų direktyvos taikymo sritis yra plati. Ji taikoma paslaugoms apskritai, kaip jos apibrėžtos Sutartyje dėl Europos Sąjungos veikimo, tačiau yra tam tikrų išimčių. Taigi jos negalima laikyti lex specialis Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos atžvilgiu, kaip tai suprantama pagal 3 straipsnio 4 dalį. Todėl Paslaugų direktyvos 22 straipsnyje nustatyti informavimo reikalavimai taikomi papildomai, šalia informacijos, kurios pagal DNKV 7 straipsnio 4 dalį reikalaujama kviečiant pirkti. 1.4.8Sąveika su Elektroninės komercijos direktyva Elektroninės komercijos direktyva taikoma informacinės visuomenės paslaugoms, kurios gali apimti interneto svetainių ir interneto platformų operatorių teikiamas paslaugas, kai vartotojams suteikiama galimybė nusipirkti prekę ar paslaugą. Elektroninės komercijos direktyvos 5 straipsnyje nustatyti bendrieji informavimo reikalavimai paslaugų teikėjams, o 6 straipsnyje nurodyta, kokia informacija turi būti pateikiama komerciniuose pranešimuose. Šiuose dviejuose straipsniuose išvardyti tik būtiniausi dalykai. Konkrečiai 6 straipsnyje valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad prekybininkai aiškiai identifikuotų reklaminius pasiūlymus, pavyzdžiui, nuolaidas, priemokas ir dovanas, jei jos yra leidžiamos paslaugų teikėjo įsisteigimo valstybėje narėje, ir sąlygas, kurias reikia patenkinti norint jas gauti. DNKV ir E. komercijos direktyvos sąveika papildomai vertinama 5.2.2 skirsnyje „DNKV taikytinumas interneto platformoms“. 1.4.9Sąveika su Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva taikoma linijinėms ir nelinijinėms audiovizualinės žiniasklaidos paslaugoms (t. y. TV transliacijai ir užsakomosioms žiniasklaidos paslaugoms), kurios gali apimti audiovizualinius komercinius pranešimus, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai reklamuojamos prekės ar paslaugos (pvz., televizijos reklama, rėmimas, teleparduotuvės arba prekių rodymas). Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 5 straipsnyje nustatyti bendrieji informavimo reikalavimai paslaugų teikėjams, o 9 straipsnyje nurodyta, kokia informacija turi būti pateikiama komerciniuose pranešimuose. Atitinkamai 10 ir 11 straipsniuose nustatytos sąlygos, kurių būtina laikytis rėmimo ir prekių rodymo srityje teikiant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas. Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvoje taip pat numatyti kiti griežti kriterijai, kurie taikomi tik televizijos reklamai ir teleparduotuvėms (VII skyrius dėl televizijos reklamos ir teleparduotuvių). DNKV taikoma nesąžiningai komercinei veiklai teikiant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas, pavyzdžiui, vykdant klaidinančią ar agresyvią veiklą, jeigu jai netaikomos minėtos nuostatos. 1.4.10Sąveika su Duomenų apsaugos direktyva ir E. privatumo direktyva Asmens duomenų apsauga pagal ES pagrindinių teisių chartijos 8 straipsnį yra pagrindinė teisė. Chartijos 8 straipsnio 2 dalyje nurodyti pagrindiniai duomenų apsaugos principai (sąžiningas tvarkymas, sutikimas arba įstatymo nustatytas teisėtas tikslas, teisė susipažinti su duomenimis ir juos ištaisyti). Chartijos 8 straipsnio 3 dalyje nurodoma, kad nepriklausoma institucija kontroliuoja, kaip laikomasi duomenų apsaugos taisyklių. Duomenų apsaugos direktyva reglamentuojama asmens duomenų apsauga ir laisvas šių duomenų judėjimas. Duomenų apsaugos taisyklių įgyvendinimą užtikrina nacionalinės priežiūros institucijos ir nacionaliniai teismai.

E. privatumo direktyva papildoma Duomenų apsaugos direktyva asmens duomenų tvarkymo elektroninių ryšių sektoriuje srityje, nes ja palengvinamas laisvas šių duomenų judėjimas teikiant elektroninių ryšių paslaugas. Visų pirma pagal E. privatumo direktyvą reikalaujama naudotojo sutikimo, jeigu yra naudojami „slapukai“ ar kitos informacijos gavimo ir saugojimo asmens įrenginyje (pvz., planšetiniame kompiuteryje ar išmaniajame telefone) formos. Duomenų apsaugos direktyva taikoma „asmens duomenų“ tvarkymui. Asmens duomenys – bet kokia informacija, susijusi su fiziniu asmeniu, kurio tapatybė nustatyta arba gali būti nustatyta („duomenų subjektas“). Nustatytinas asmuo – asmuo, kurio tapatybė gali būti tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyta, visų pirma remiantis nurodytu asmens tapatybės dokumento kodu arba vienu ar keliais to asmens fizinei, fiziologinei, protinei, ekonominei, kultūrinei ar socialinei tapatybei būdingais bruožais. Asmuo ar organizacija, kuri nustato asmens duomenų tvarkymo tikslus, yra duomenų valdytojas (2 straipsnio a punktas). Duomenų valdytojas privalo laikytis duomenų apsaugos taisyklių teisinių įpareigojimų. Tvarkymas, apimantis asmens duomenų rinkimą ir saugojimą turi būti sąžiningas ir teisėtas. Vienas iš sąžiningo duomenų tvarkymo aspektų yra tas, kad duomenų subjektui pateikiama reikšminga informacija, įskaitant: Øduomenų valdytojo arba jo atstovo, jei toks yra, tapatybę; Øduomenų tvarkymo tikslus; Øbet kokią išsamesnę informaciją, kaip antai: 1. tvarkomų asmens duomenų kategorijas; 2. duomenų gavėjus ar gavėjų kategorijas; 3. teisės gauti informaciją ir teisės pataisyti duomenis apie save buvimą; 4. tai, ar asmens duomenys bus teikiami tretiesiems asmenims; ir 5. informaciją apie tai, ar atsakymai į klausimus yra privalomi, ar ne, ir galimas neatsakymo pasekmes, informaciją apie tai, ar yra teisė susipažinti su duomenimis ir teisė, kad asmens duomenys būtų ištaisyti; tiek, kiek tokia informacija yra reikalinga, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kuriomis renkami duomenys, siekiant garantuoti sąžiningą tvarkymą duomenų subjekto atžvilgiu. Tam, kad asmens duomenys būtų tvarkomi sąžiningai ir teisėtai, būtina laikytis duomenų apsaugos principų ir kad bet kokiai duomenų tvarkymo veiklai būtų taikomas bent vienas iš šešių teisėto tvarkymo pagrindų. Vienas iš šių kriterijų yra asmens sutikimas. Kiti kriterijai bus taikomi prireikus, tai priklausys nuo aplinkybių ir tvarkymo tikslų. Pagal duomenų apsaugos principus asmens duomenys turi būti: Ørenkami konkrečiai nustatytais ir teisėtais tikslais, o vėliau tvarkomi su šiais tikslais suderintais būdais; Øadekvatūs, reikalingi ir nepertekliniai, atsižvelgiant į šiuos tikslus; Øtikslūs, o jeigu ne, tuomet ištrinami arba ištaisomi; Øsaugomi ne ilgiau nei tai būtina.

Interneto pasaulyje vis labiau populiarėja duomenimis grindžiamos verslo struktūros. Visų pirma interneto platformos analizuoja, tvarko ir parduoda duomenis, susijusius su vartotojų pageidavimais ir kitu vartotojų sukurtu turiniu. Tai kartu su reklama neretai yra pagrindinis jų pajamų šaltinis. Asmens duomenų rinkimas ir tvarkymas tokiais atvejais privalo atitikti minėtus teisinius reikalavimus pagal Duomenų apsaugos direktyvą. Asmenys turi galėti pasinaudoti savo teisėmis dėl tokio tvarkymo. Tai: Øteisė susipažinti su jų asmens duomenimis; Øteisė prieštarauti tvarkymui (pvz., tiesioginė rinkodara); Øteisė, kad jų duomenys būtų ištrinti. Pavyzdžiui: · Taikomųjų programėlių kūrėjas, kuris priima sprendimus dėl asmens duomenų rinkimo ir tvarkymo, pagal Duomenų apsaugos direktyvą yra „duomenų valdytojas“. Todėl programėlių kūrėjas turi pranešti vartotojams bent apie tai, kokio pobūdžio asmens duomenys tvarkomi, kas juos tvarko ir kokiais tikslais. Programėlių kūrėjas, tvarkantis asmens duomenis kitais tikslais, kurie neatitinka vartotojui nurodytų tikslų, pažeis Duomenų apsaugos direktyvą. Programėlių kūrėjas taip pat turi laikytis jam tenkančių įpareigojimų pagal E. privatumo direktyvą ir užtikrinti, kad būtų gautas išankstinis vartotojo sutikimas, jeigu yra naudojami „slapukai“ ar kitos informacijos gavimo ir saugojimo asmens įrenginyje (pvz., išmaniajame telefone) formos. Nuo 2018 m. gegužės 25 d. Direktyva 95/46/EB bus pakeista 2016 m. priimtu Bendruoju duomenų apsaugos reglamentu. Pagal naująsias taisykles sustiprinamos esamos teisės, o asmenims suteikiama daugiau galimybių kontroliuoti jų asmens duomenis. Visų pirma tai apima: Øvienos bendros Europos duomenų apsaugos teisės nustatymą: duomenų subjektai, viešosios valdžios institucijos ir įmonės tiesiog turės laikytis vieno ES reglamento vietoj 28 nacionalinių įstatymų; Ølengvesnį savo asmens duomenų gavimą: asmenys turės daugiau informacijos šalia esamų reikalavimų, susijusių su tuo, kaip jų asmens duomenys yra tvarkomi, ir ši informacija turės būti pateikta aiškiai ir suprantamai; Øteisę sužinoti, pavyzdžiui, jei asmens duomenimis buvo neteisėtai pasinaudota: pavyzdžiui, įmonės ir organizacijos turi kuo greičiau pranešti nacionalinėms duomenų apsaugos priežiūros institucijoms apie rimtus asmens duomenų pažeidimus, kad naudotojai galėtų imtis atitinkamų priemonių. Tai, kad prekybininkas pažeidžia Duomenų apsaugos direktyvą ar E. privatumo direktyvą, ne visada savaime reikš, kad jo veikla taip pat pažeidžiama DNKV. Tačiau į šiuos duomenų apsaugos pažeidimus reikėtų atsižvelgti vertinant bendrą komercinės veiklos nesąžiningumą pagal DNKV, visų pirma tais atvejais, kai prekybininkas tvarko vartotojų duomenis pažeisdamas duomenų apsaugos reikalavimus, t. y. tiesioginės rinkodaros tikslais ar siekdamas bet kokių kitų komercinių tikslų, pavyzdžiui, profiliavimo, asmeninės kainodaros ar didžiųjų duomenų taikomųjų programų. DNKV požiūriu pirmiausia reikia atsižvelgti į komercinės veiklos skaidrumą. Pagal DNKV 6 ir 7 straipsnius prekybininkai neturėtų klaidinti vartotojų tais aspektais, kurie gali turėti poveikį jų sprendimams dėl sandorių. Kalbant konkrečiau, 7 straipsnio 2 dalyje ir I priedo 22 punkte prekybininkams neleidžiama slėpti komercinio ketinimo prisidengiant komercine veikla. Duomenų apsaugos reikalavimą informuoti vartotojus apie asmens duomenų tvarkymą, taikomą ne tik komerciniams pranešimams, galima laikyti esminiu (7 straipsnio 5 dalis). Asmens duomenys, vartotojų pageidavimai ir kitas naudotojų sukurtas turinys de facto turi ekonominę vertę ir yra parduodamas tretiesiems asmenims. Todėl pagal DNKV 7 straipsnio 2 dalį ir I priedo 22 punktą jeigu prekybininkas neinformuoja vartotojo apie tai, kad duomenys, kuriuos jis turi pateikti prekybininkui, kad gautų paslaugą, bus naudojami komerciniais tikslais, galėtų būti laikomas klaidinančiai nepateikusiu esminės informacijos.

Atsižvelgiant į aplinkybes, tai taip pat galėtų būti laikoma ES duomenų apsaugos reikalavimų pateikti atitinkamam asmeniui būtiną informaciją apie asmens duomenų tvarkymo tikslus pažeidimu. 1.4.11Sąveika su SESV 101 ir 102 straipsniais (konkurencijos taisyklės) Reglamente Nr. 1/2003 numatyta SESV 101 ir 102 straipsniuose numatytų konkurencijos taisyklių įgyvendinimo teisinė sistema. Pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį tam tikromis aplinkybėmis draudžiami įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinta veikla, pavyzdžiui, pirkimo ar pardavimo kainų arba kitų pardavimo sąlygų, kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos ES trukdymas, ribojimas arba iškraipymas, nustatymas. Svarbiausia jo ypatybė ta, kad bet koks dviejų ar daugiau įmonių suderintas elgesys, kurio tikslas ar poveikis yra antikonkurencinis, yra draudžiamas ir savaime yra niekinis. Pagal SESV 102 straipsnį tam tikromis aplinkybėmis vienai ar daugiau įmonių draudžiama piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi. Svarbiausia jo ypatybė – piktnaudžiaujamo elgesio draudimas net tada, kai dominuoja viena įmonė. Toks piktnaudžiavimas gali būti, pavyzdžiui, skirtingų sąlygų taikymas lygiaverčiams sandoriams su kitais prekybos partneriais, taip padarant jų konkurencinę padėtį mažiau palankią, arba tiesioginis ar netiesioginis nesąžiningų pirkimo ar pardavimo kainų nustatymas. Nors ši veikla tam tikromis aplinkybėmis pagal konkurencijos taisykles yra draudžiama, pagal DNKV ji savaime nelaikoma nesąžininga. Tačiau į konkurencijos taisyklių pažeidimą reikia atsižvelgti vertinant jų nesąžiningumą pagal DNKV. Tokiais atvejais yra reikšminga DNKV 5 straipsnio 2 dalies bendroji sąlyga. 1.4.12Sąveika su ES pagrindinių teisių chartija Pagal ES pagrindinių teisių chartijos 51 straipsnio 1 dalį ji taikoma valstybėms narėms, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę, taigi ir tada, kai jos įgyvendina DNKV nuostatas. Chartijoje taip pat yra nuostatų dėl asmens duomenų apsaugos (8 straipsnis), vaiko teisių (24 straipsnis), vartotojų apsaugos (38 straipsnis) ir teisės į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą (47 straipsnis). Teisingumo Teismas yra pabrėžęs Chartijos 47 straipsnio dėl galimybės kreiptis į teismą reikšmę vartotojams prieinamoms teisių gynimo priemonėms, susijusioms su vartotojų teisėmis, suteikiamomis pagal ES direktyvas. Teisingumo Teismo nurodytas veiksmingumo principas reiškia, kad dėl nacionalinių procedūrinių taisyklių vartotojams neturi būti pernelyg sunku ar praktiškai neįmanoma įgyvendinti ES teisėje jiems suteiktas teises . 1.4.13Sąveika su SESV 34–36 straipsniais Nacionalinė priemonė srityje, kuri buvo visiškai suderinta ES lygmeniu, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios derinimo priemonės, o ne Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) nuostatas. Taigi kai nacionalinė priemonė patenka į DNKV taikymo sritį (žr. šių gairių 1.1 ir 1.2 skirsnius), ją reikėtų vertinti atsižvelgiant į DNKV, o ne į SESV. Nacionalinės priemonės, kurioms netaikoma nei DNKV, nei jokia kita antrinės ES teisės derinimo priemonė, vertintinos pagal SESV 34–36 straipsnius. Lygiaverčio poveikio kiekybiniams apribojimams priemonių draudimas SESV 34 straipsnyje apima visas valstybių narių priimtas prekybos taisykles, kurios gali tiesiogiai arba netiesiogiai, faktiškai arba potencialiai kliudyti Sąjungos vidaus prekybai. Teisingumo Teismas yra išsamiai išnagrinėjęs klausimą, kokiais atvejais nacionalinė taisyklė gali kliudyti Sąjungos vidaus prekybai. Visų pirma Sprendime Keck Teisingumo Teismas pripažino, kad nacionalinės nuostatos, kuriomis ribojami arba draudžiami tam tikri pardavimo susitarimai, negali tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai kliudyti prekybai tarp valstybių narių, jeigu, pirma, šios nuostatos taikomos visiems šalies teritorijoje veikiantiems atitinkamiems prekybininkams ir, antra, jos taip pat (teisiškai ir faktiškai) paveikia vidaus produktų ir produktų iš kitų valstybių narių pateikimą rinkai. Pardavimo susitarimams Teisingumo Teismas priskiria priemones, susijusias su pardavimo sąlygomis ir metodais, su prekių pardavimo laiku, su prekių pardavimo vieta arba prekių pardavimo tam tikriems asmenims apribojimu, taip pat su kainų kontrolės priemonėmis. Kai kurie Teisingumo Teismo praktikoje paminėti pardavimo susitarimų pavyzdžiai, būtent nacionalinės nuostatos, kuriomis reglamentuojamos rinkodaros sąlygos ir metodai, patektų į DNKV taikymo sritį, jei jie būtų laikomi įmonių ir vartotojų komercine veikla, kuria siekiama apsaugoti vartotojų ekonominius interesus. Atrodo, kad daug komercinės veiklos rūšių, nepatenkančių į DNKV ar kitų ES antrinės teisės aktų taikymo sritį, pagal Sprendimą Keck būtų galima laikyti pardavimo susitarimais. Tokie pardavimo susitarimai patenka į SESV 34 straipsnio taikymo sritį, jeigu dėl jų teisiškai ar faktiškai diskriminuojama dėl gaminių kilmės. Teisiškai diskriminacija atsiranda tada, kai priemonės yra akivaizdžiai diskriminacinės, o faktinę diskriminaciją nustatyti sunkiau. Tokias priemones reikėtų vertinti atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį. Jeigu priemone arba nacionaline praktika pažeidžiamas SESV 34 straipsnis, ji iš esmės gali būti pateisinama pagal SESV 36 straipsnį arba remiantis vienu iš Teisingumo Teismo pripažįstamų privalomųjų bendrojo intereso reikalavimų. Tai nacionalinės valdžios institucijos turi įrodyti, kad laisvo prekių judėjimo apribojimas yra pateisinamas vienu iš šių reikalavimų. Be to, valstybė narė turi įrodyti, kad jos teisės aktai yra būtini siekiant veiksmingai apsaugoti viešuosius interesus, kuriais remiamasi. Tokios nuostatos leistinos tada, kai yra proporcingos siekiamam tikslui ir šio tikslo neįmanoma pasiekti kitomis priemonėmis, mažiau ribojančiomis ES vidaus prekybą. Neseniai Teisingumo Teismas nusprendė, kad „siekiant išsiaiškinti nagrinėjamo apribojimo proporcingumą taip pat reikia patikrinti, ar šiomis aplinkybėmis įgyvendintos priemonės neviršija to, kas būtina teisėtam tikslui pasiekti. Kitaip tariant, reikėtų įvertinti, ar yra kitų priemonių, kuriomis būtų galima pasiekti šį tikslą, bet kurios turėtų mažiau ribojantį poveikį prekybai Bendrijos viduje“.

Be to, Teisingumo Teismas pripažino, jog „primintina, kad ribojanti priemonė gali būti laikoma atitinkančia Sąjungos teisės reikalavimus tik jeigu ja iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama įgyvendinti tikslą“. 1.5DNKV ir savireguliacijos santykis 2 straipsnio f punktas elgesio kodeksas – susitarimas arba taisyklių rinkinys, kurio nenustato valstybės narės įstatymai ir kiti teisės aktai ir kuris apibrėžia prekybininkų, saistomų šio kodekso vienoje arba keliose konkrečiose komercinės veiklos srityse arba verslo sektoriuose, elgesį; 10 straipsnis Elgesio kodeksai Ši direktyva nepašalina už elgesio kodeksą atsakingų subjektų vykdomos nesąžiningos komercinės veiklos kontrolės, kurią valstybės narės gali skatinti, galimybės ir galimybės 11 straipsnyje nurodytiems asmenims bei organizacijoms kreiptis pagalbos į tokius subjektus, jei kreipimasis į tokius subjektus yra papildoma priemonė tame straipsnyje nurodytoms teisminėms ir administracinėms procedūroms. Kreipimasis į tokius kontrolės organus niekada nelaikomas lygiaverčiu 11 straipsnyje numatytam kreipimuisi į teismines arba administracines institucijas. DNKV pripažįstama savireguliacijos mechanizmų svarba ir patikslinamas vaidmuo, kurį įgyvendinant direktyvą gali atlikti už kodeksą atsakingi subjektai ir savireguliacijos tarnybos. Valstybės narės gali skatinti už kodeksą atsakingus subjektus ne tik įgyvendinti DNKV, bet ir tikrinti, ar nėra vykdoma nesąžininga komercinė veikla. Jei savireguliacijos kodeksų taisyklės griežtos, o už kodeksus atsakingi subjektai nuosekliai jas taiko, teisminių ar administracinių vykdomųjų priemonių tikrai gali prireikti daug rečiau. Be to, kai nustatyti aukšti standartai ir kai dauguma pramonės subjektų jų laikosi, tokios taisyklės gali praversti nacionalinėms institucijoms ir teismams kaip atskaitos taškas vertinant, ar nagrinėjama konkreti komercinė veikla yra nesąžininga. DNKV yra keletas nuostatų, kurių tikslas – neleisti prekybininkams nesąžiningai pasinaudoti galimu vartotojų pasitikėjimu savireguliacijos kodeksais. Tai aptariama 3.3.3 skirsnyje dėl elgesio kodeksų nuostatų nesilaikymo. Siekdama, kad būtų geriau laikomasi DNKV reikalavimų, Europos Komisija 2012 m. pradėjo du dialogo procesus su daugiašalėmis suinteresuotųjų subjektų grupėmis – pramonės atstovais, NVO ir nacionalinės valdžios institucijomis. Įvairių suinteresuotųjų subjektų grupė ekologiškumo teiginių klausimais ir įvairių suinteresuotųjų subjektų grupė palyginimo priemonių klausimais pateikė papildomos naudingos informacijos, kuri toliau aptarta 5.1 skirsnyje „Ekologiškumo teiginiai“ ir 5.2.7 skirsnyje „Palyginimo priemonės“. Šios grupės taip pat parengė: Ø„Ekologiškumo teiginių atitikties kriterijai“: įvairių suinteresuotųjų subjektų grupių patarimus prekybininkams, kaip lengviau taikyti DNKV ekologiškumo teiginių srityje, Øpalyginimo priemonėms taikomų pagrindinių principų sąrašą. Šie dokumentai, kurie nėra teisiškai privalomi, pateikiami adresu http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices . Šių įvairių suinteresuotųjų subjektų grupių dalyviai įsipareigojo skleisti, skatinti ir įgyvendinti šiuos kriterijus ir (arba) principus ir (arba) padėti juos įgyvendinti. 1.6DNKV taikymas trečiosiose šalyse įsteigtiems prekybininkams DNKV taikytinumas už ES ribų įsteigtiems prekybininkams reglamentuojamas Reglamentu Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II). Įstatymų kolizijos atvejais šis reglamentas taikomas nesutartinėms prievolėms civiliniuose ir komerciniuose santykiuose. Reglamentas „Roma II“ taikytinas civilinėse ir komercinėse bylose. Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalis: Dėl nesąžiningos konkurencijos veiksmų atsirandančioms nesutartinėms prievolėms taikoma šalies, kurioje konkurenciniams ryšiams ar bendriems vartotojų interesams yra arba gali būti padarytas poveikis, teisė. Jeigu yra tenkinamos Reglamento „Roma II“ 6 straipsnio 1 dalies sąlygos, pvz., jeigu klaidinanti reklama yra skirta ES vartotojams ir tai kenkia kolektyviniams ES vartotojų interesams, DNKV bus taikoma.





2.Bendrosios sąvokos 2.1Prekybininko sąvoka 2 straipsnio b punktas prekybininkas – bet kuris fizinis arba juridinis asmuo, kuris komercinėje veikloje, kuriai taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, susijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija, ar bet kuris asmuo, veikiantis prekybininko vardu arba jo naudai. Ši apibrėžtis apima ne tik pačius prekybininkus, bet ir asmenis, įskaitant vartotojus, veikiančius kito prekybininko „vardu“ arba „naudai“. Pavyzdžiui: ·Latvijos teismas konstatavo, kad reklamą žiniasklaidoje kitos bendrovės, paslaugų teikėjos, vardu ir naudai skelbusi bendrovė buvo laikoma prekybininku, kaip tai suprantama pagal nacionalines nuostatas, kuriomis DNKV perkeliama į nacionalinę teisę. ·Nacionalinės vartotojų apsaugos institucijos, veikiančios per Europos bendradarbiavimo vartotojų apsaugos srityje tinklą, ėmėsi bendrų įgyvendinimo veiksmų dėl internetinių žaidimų, kartu su kuriais siūloma pirkti mobiliąsias programėles. Jos patikslino, kad nors atsakomybė už mobiliosios programėlės turinį pirmiausia tenka jos kūrėjui, programėlę parduodančios parduotuvės savininkas taip pat galėtų būti laikomas atsakingu už užtikrinimą, kad jų platformose pateikiamuose žaidimuose nebūtų vaikams skirtų tiesioginių raginimų. Taigi pagal 2 straipsnio b punktą ir kartu atitinkamus nacionalinius įstatymus dėl atsakomybės ir sankcijų, prekybininkas gali būti laikomas bendrai atsakingu už DNKV pažeidimus kartu su kitu prekybininku, kuris padarė šiuos pažeidimus pirmojo prekybininko vardu. Kartais asmenys, kurie atrodo prekes kitiems vartotojams parduodantys vartotojai, iš tikrųjų patys gali būti prekybininkai arba veikti prekybininkų vardu („paslėpti įmonių pardavimai vartotojams“). Tai, ar pardavėjas laikytinas „prekybininku“, ar vartotoju, turi būti vertinama atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį. Gali būti reikšmingi įvairūs kriterijai, pavyzdžiui: Øar pardavėjas siekia pelno, įskaitant tai, kad jis gali būti gavęs užmokestį ar kitokį atlygį už tai, kad veiks konkretaus prekybininko vardu; Øsandorių skaičių, vertę ir dažnumą; Øpardavėjo apyvartą; Øar pardavėjas įsigyja produktus perparduoti. Pavyzdžiui, asmenys, kurių pagrindinė veikla yra labai dažnai pardavinėti produktus internetu, pirkti produktus siekiant juos perparduoti didesne kaina, galėtų patekti į prekybininko sąvokos apibrėžtį. Labdaringų ar etinių tikslų siekiančios organizacijos gali būti laikomos prekybininkais pagal DNKV, jeigu jos verčiasi komercine veikla (pvz., parduoda tam tikrus etikos standartus atitinkančius produktus) vartotojų atžvilgiu. Jeigu jos veikia kaip prekybininkai, jos turėtų laikytis DNKV, kiek tai susiję su jų komercine veikla. Pavyzdžiui, informacija apie produkto kilmę arba jo etinius aspektus neturėtų būti klaidinanti. Tai, kad organizacija yra „ne pelno“, neturi reikšmės vertinant, ar ji laikytina prekybininku.

Tas pats taikoma viešosios valdžios institucijoms, kurios, atsižvelgiant į aplinkybes, vykdydamos komercinę veiklą taip pat gali būti laikomos prekybininku. Pavyzdžiui: ·Savivaldybė, platinanti bilietus su nuolaida savo rengiamai meno parodai, galėtų patekti į prekybininko apibrėžtį pagal DNKV. Sprendime BKK Mobil Oil Teisingumo Teismas patvirtino, kad viešosios teisės reglamentuojama įstaiga, siekianti viešojo intereso, pavyzdžiui, valdanti įstatymu įsteigtą sveikatos draudimo fondą, gali būti laikoma „prekybininku“, nes: „Sąjungos teisės aktų leidėjas „prekybininko“ sąvoką apibrėžė ypač plačiai; ji reiškia „bet kurį fizinį arba juridinį asmenį“, jeigu jis vykdo atlygintiną veiklą, o iš jos taikymo srities nepašalinami nei bendrojo intereso užduotį vykdantys subjektai, nei viešosios teisės suteikiamą statusą turintys subjektai“. Teisingumo Teismas taip pat padarė išvadą, kad: „<...> kyla grėsmė, kad BKK nariai, kurie, akivaizdu, laikytini vartotojais, kaip tai suprantama pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvą, bus suklaidinti dėl šios įstaigos skleidžiamos klaidinančios informacijos – jiems bus trukdoma priimti informacija paremtą sprendimą <...> jie bus skatinami priimti tokį sprendimą, kurio, neturėdami tokios informacijos, nebūtų priėmę, kaip numatyta tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje. Esant tokioms aplinkybėms, viešas ar privatus aptariamos įstaigos pobūdis, kaip ir jos vykdoma specifinė užduotis, neturi reikšmės“. Pagal DNKV I priedo (juodojo sąrašo) 22 punktą, bet kokiomis aplinkybėmis draudžiama ši veikla: I priedo 22 punktas Apgaulingas tvirtinimas arba įspūdžio, kad prekiautojas veikia ne savo prekybos ar verslo įmonės arba su jo amatu ar profesija susijusiais tikslais, sukūrimas arba apgaulingas prisistatymas vartotoju. Pavyzdžiui: ·viešbučio interneto svetainė, kurioje pateikiami tariamai vartotojų palikti teigiami atsiliepimai, iš tikrųjų parašyti viešbučio savininko. 2.2Komercinės veiklos sąvoka 2 straipsnio d punktas įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu – bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams. Teisingumo Teismas konstatavo, kad vienintelis DNKV 2 straipsnio d punkto kriterijus yra tas, kad prekybininko veikla turi būti tiesiogiai susijusi su prekės pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams. Komercinė veikla gali būti „tiesiogiai susijusi“ su produkto reklama, pavyzdžiui, teikiant „informaciją dėl galimybės įsigyti produktą už patrauklią kainą tam tikru laikotarpiu“. Remiantis šiuo metu esama teismo praktika, sunku nustatyti ribą, kada komercinė veikla jau nebėra tiesiogiai susijusi su „produkto reklama“. Tačiau, pavyzdžiui, jeigu prekybininkas parduoda žemėlapį, kuriame nėra jokios reklaminės informacijos, ir vėliau vartotojas naudoja šį žemėlapį, kad surastų kelią į konkrečią parduotuvę, atrodytų nepagrįsta šio žemėlapio pardavimą laikyti komercine veikla, „tiesiogiai susijusia“ su skatinimu pirkti produktą konkrečioje parduotuvėje. Teisingumo Teismas nustatė, kad DNKV taikoma prekybininko veiklai po komercinio sandorio dėl bet kokios prekės ar paslaugos ir po sutarties sudarymo arba ją vykdant. Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad:

„<...> tai, jog atitinkamo prekybininko elgesys buvo toks tik vieną kartą ir padarė poveikį tik vienam vartotojui, šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės. Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 2 straipsnio c ir d punktuose, 3 straipsnio 1 dalyje ir 6 straipsnio 1 dalyje pateiktose apibrėžtyse ir visoje direktyvoje nėra nuorodos, kad prekybininko veiksmai ar neveikimas turi kartotis ar būti susiję su daugiau nei vienu vartotoju.“ „<...> prekybininko vartotojui pateikta klaidinga informacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi būti laikoma „klaidinančia komercine veikla“ pagal šią direktyvą, nors ši informacija buvo pateikta tik vienam vartotojui“. 2.3Sprendimo dėl sandorio sąvoka 2 straipsnio k punktas sprendimas dėl sandorio – bet kuris sprendimas, kurį vartotojas priima dėl produkto pirkimo, pirkimo būdo ir sąlygų, visos sumos sumokėjimo ar mokėjimo dalimis, produkto įsigijimo ar atsisakymo, ar pasinaudojimo su produktu susijusia sutartine teise, nepriklausomai nuo to, ar vartotojas nusprendžia veikti, ar nesiimti veiksmų; Bendrosios DNKV nuostatos (5–9 straipsniai) apima nesąžiningą, klaidinančią ir agresyvią komercinę veiklą, kuri gali iškreipti vartotojų ekonominį elgesį ir taip paskatinti arba galimai paskatinti juos priimti sprendimą dėl sandorio, kurio jie kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmę. Iš direktyvos 2 straipsnio k punkto formuluotės matyti, kad apibrėžtį reikėtų aiškinti plačiai ir tokiu atveju sprendimo dėl sandorio sąvoka turėtų apimti įvairiausius vartotojo sprendimus dėl produkto. Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad „sprendimas dėl sandorio“ apima ne tik sprendimą įsigyti produktą ar jo neįsigyti, bet ir sprendimus, tiesiogiai susijusius su šiuo sprendimu, visų pirma sprendimą užeiti į parduotuvę: „kadangi pagrindinėje byloje komercinė veikla susijusi su informacija dėl galimybės įsigyti produktą už patrauklią kainą tam tikru laikotarpiu, reikia nustatyti, ar galimo produkto pirkimo parengiamieji veiksmai, kaip antai vartotojo vykimas į parduotuvę arba užėjimas į ją, gali būti laikomi sprendimais dėl sandorio, kaip jie suprantami pagal minėtą direktyvą. <...> sprendimas dėl sandorio yra „bet kuris sprendimas, kurį vartotojas priima dėl produkto pirkimo, pirkimo būdo ir sąlygų“. Taigi ši sąvoka apima ne tik sprendimą įsigyti produktą ar jo neįsigyti, bet ir su šiuo sprendimu tiesiogiai susijusį sprendimą, visų pirma sprendimą užeiti į parduotuvę. <…> Šios direktyvos 2 straipsnio k punktas turi būti aiškinamas taip, kad sąvoka „sprendimas dėl sandorio“ apima bet kurį sprendimą, tiesiogiai susijusį su sprendimu įsigyti produktą ar jo neįsigyti“. Šiuo požiūriu sprendimo dėl sandorio sąvoka taip pat apima sprendimus prieš perkant ir po pirkimo. Vartotojas gali priimti pačius įvairiausius sprendimus dėl produkto ar paslaugos, ne tik sprendimą pirkti arba ne. Šie sprendimai dėl sandorio gali lemti veiksmus, neturinčius teisinių pasekmių pagal nacionalinę sutarčių teisę. Jie gali būti priimti bet kada nuo pirmo vartotojo susidūrimo su komercine informacija iki tol, kol produktas visiškai susidėvi ar nustojama naudotis paslaugomis. Daugelį prieš perkant priimamų sprendimų galima laikyti sprendimais dėl sandorio. Pavyzdžiui: ·Sprendimas vykti į išparduotuvę arba parduotuvę pagal komercinį pasiūlymą. ·Sprendimas sutikti su prekybininko prekių pristatymu. ·Sprendimas apsilankyti interneto svetainėje gavus komercinį pasiūlymą.



Daugelis sprendimų, priimtų įsigijus produktą arba užsisakius paslaugą, gali būti laikomi sprendimais dėl sandorio. Pavyzdžiui: ·Sprendimas atsisakyti paslaugų sutarties arba ją nutraukti. ·Sprendimas pakeisti paslaugų teikėją.

Dėl trečiųjų asmenų klaidinančios veiklos E. komercijos direktyvos 14 straipsnyje nustatyta, kokiomis sąlygomis kai kurios interneto platformos nėra atsakingos už tokią platformoje saugomą neteisėtą trečiųjų asmenų informaciją, jeigu veikia kaip tarpininkės, teikiančios „informacijos pateikimo internete“ paslaugas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. DNKV požiūriu svarbu tai, ar atitinkamas interneto tarpininkas laikytinas prekybininku ir verčiasi vartotojams skirta įmonių komercine veikla, tiesiogiai susijusia su produkto pardavimo skatinimu, pardavimu ar tiekimu vartotojams. Tik jeigu interneto tarpininkas laikytinas prekybininku, verčiasi tokia komercine veikla ir daro tai pagal DNKV draudžiamu būdu, jis gali būti laikomas pažeidusiu šią direktyvą. Šiuo tikslu tarpininkas negali remtis E. komercijos direktyvos 14 straipsnyje numatyta atsakomybės išimtimi, jeigu ši veikla susijusi su paties tarpininko veikla, o ne saugoma informacija, ar kai tarpininkas turi žinių apie tokią informaciją ar ją kontroliuoja. Daug vartotojų pirmiausia ieško produktų naudodami paieškos sistemas, palyginimo priemones arba išstudijuodami naudotojų atsiliepimus internete ir vėliau eina į geriausius pasiūlymus pateikiančių prekybininkų interneto svetaines, kad faktiškai apsipirktų. Pavyzdžiui: ·Jeigu internetinę palyginimo priemonę pateikiantis prekybininkas tinkamai neinformuoja vartotojų apie mokamą reklamą, tai galėtų būti nesąžininga komercinė veikla, neatsižvelgiant į tai, ar vartotojo naudojant palyginimo priemonę lyginamus produktus tiesiogiai siūlo pirkti palyginimo priemonės teikėjas ar kiti pardavėjai. Šiuo atveju dėl neskaidrios palyginimo priemonės teikėjo komercinės veiklos vartotojas gali priimti sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs. Be to, į vieną vartotoją nukreipta nesąžininga komercinė veikla gali lemti kito vartotojo sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs. Pavyzdžiui: ·Prekybininko komercinė veikla, pateikiant naudotojų atsiliepimus internete, kai prekybininkas nuslepia neigiamus atsiliepimus, galėtų būti klaidinami veiksmai ar neveikimas, nors atitinkamas sprendimas dėl sandorio yra susiję su kito vartotojo nei tas, kuris buvo spaudžiamas pašalinti neigiamą atsiliepimą arba jo neskelbti, sprendimu. Šiuo atveju tai, kad prekybininkas sudaro netikrą ar klaidingą bendrą įspūdį apie atsiliepimų svetainės pobūdį ar apie tai, kaip ji veikia, galėtų priversti vidutinį vartotoją skaityti atsiliepimus internete siekiant priimti sprendimą susisiekti su nurodytu prekybininku (ir vėliau sudaryti sutartį su juo), kurios jis galėjo ir nesudaryti, jeigu būtų žinojęs apie neigiamus atsiliepimus, kurie buvo nuo jo nuslėpti. Komercinė veikla, susijusi su paieškos sistemomis, palyginimo priemonėms ir naudotojų atsiliepimais, papildomai aptariama 5.2 skyriuje „Interneto sektorius“. 2.4„Iš esmės iškreipti vartotojų ekonominį elgesį“ DNKV bendrosios nuostatos (5–9 straipsniai) taikomos nesąžiningai, klaidinančiai ir agresyviai komercinei veiklai, kuri gali iškreipti vartotojų ekonominį elgesį. Šiose nuostatose šiems reikalavimams išreikšti vartojamos šiek tiek kitokios sąvokos. Pagal DNKV 5 straipsnio 2 dalį komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu ji prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams ir „iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti“ vidutinio vartotojo elgesį. Tačiau pagal 6, 7 ir 8 straipsnius draudžiama klaidinanti ar agresyvi komercinė veikla, kuri skatina arba gali paskatinti vidutinį vartotoją „priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs“. Reikalavimas, kad komercinė veikla turi galėti iškreipti vartotojo ekonominį elgesį, kad būtų nesąžininga, 5 straipsnio 2 dalyje suformuluotas kitaip nei 6, 7 ir 8 straipsniuose. Iš pirmo žvilgsnio šis akivaizdus prieštaravimas galėtų kelti aiškinimo sunkumų. Tačiau 5 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti kartu su 2 straipsnio e punktu, kuriame nurodyta: 2 straipsnio e punktas „iš esmės iškreipti vartotojų ekonominį elgesį“ – naudojant komercinę veiklą pastebimai susilpninti vartotojo gebėjimą priimti informacija paremtą sprendimą ir taip paskatinti vartotoją priimti sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmęs. Todėl, remiantis 5 straipsnio 2 dalimi, aplinkybę, ar komercinė veikla „iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti“ vartotojo ekonominį elgesį, lemia tai, ar komercinė veikla skatina arba gali paskatinti vartotoją „priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs“. Šis vertinimas yra tas pats, kurį reikia atlikti remiantis 6, 7 ir 8 straipsniais. Iš to darytina išvada, kad nors 5 straipsnio 2 dalies tekstas ir minėtų straipsnių tekstas skiriasi, reikalavimas dėl vartotojo elgesio esminio iškreipimo yra tas pats.

Kadangi Teisingumo Teismas yra išplėtojęs plačią sprendimo dėl sandorio sąvoką (žr. 2.3 skirsnį), DNKV gali būti taikoma įvairiais atvejais, kai prekybininko nesąžiningas elgesys neskatina vartotojo sudaryti sandorio ar paslaugų sutarties. Komercinė veikla gali būti laikoma nesąžininga ne tik jeigu ji gali paskatinti vidutinį vartotoją pirkti produktą arba jo nepirkti, bet ir tada, kai ji gali paskatinti vartotoją, pavyzdžiui: Øužeiti į parduotuvę; Øpraleisti daugiau laiko internete įsitraukus į užsakymo procesą; Ønuspręsti nekeisti paslaugų teikėjo ar produkto. Pagal DNKV šis esminio iškraipymo kriterijus apima ne vien vertinimą, ar vartotojo ekonominis elgesys (t. y. jo sprendimas dėl sandorio) tikrai buvo iškreiptas. Tam dar reikia įvertinti, ar komercinė veikla „gali“ turėti tokį poveikį vidutiniam vartotojui (t. y., ar toks poveikis tikėtinas). Todėl nacionalinės įgyvendinimo institucijos turi išnagrinėti kiekvieno konkretaus atvejo faktines aplinkybes (t. y. in concreto), tačiau įvertinti tik tai, ar buvo „tikėtina“, kad ši komercinė veikla paveiks vidutinio vartotojo sprendimą dėl sandorio (t. y. in abstracto). Pavyzdžiui: ·Komerciniame skelbime buvo teigiama, kad naujasis automobilio modelis yra „saugiausias pasaulyje“. Spręsdamas, ar šis teiginys paveikė kurį nors vartotoją, jam priimant pagrįstą sprendimą dėl sandorio, Švedijos teismas nustatė, kad, siekiant laikyti šį sprendimą sprendimu dėl sandorio, pakanka, kad pasitelkus rinkodarą galėjo būti sukeltas vidutinių vartotojų susidomėjimas ir paskatintas vartotojo sprendimas toliau imtis veiksmų (pvz., apsilankyti parduotuvėje ar internete siekiant gauti papildomą informaciją apie produktą). 2.5„Vidutinis vartotojas“ 18 konstatuojamoji dalis Nuo nesąžiningos komercinės veiklos reikėtų saugoti visus vartotojus; tačiau po Direktyvos 84/450/EEB priėmimo Teisingumo Teismas, nagrinėdamas bylas dėl reklamos, matė būtinybę išnagrinėti poveikį hipotetiniam eiliniam vartotojui. Ši direktyva, remdamasi proporcingumo principu ir siekdama efektyviai įgyvendinti joje numatytas nuostatas, pagal Teisingumo Teismo aiškinimą naudoja vidutinį vartotoją, kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus bei apdairus, kaip standartą, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius bei kalbinius veiksnius, bet numato nuostatas, kuriomis siekiama užkirsti kelią vartotojų, kurių savybės daro juos ypač pažeidžiamus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, išnaudojimui. Kai komercinė veikla yra konkrečiai nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, pavyzdžiui, vaikus, pageidautina, kad komercinės veiklos poveikis būtų vertinamas vidutinio tos grupės nario atžvilgiu. <...> Vidutinio vartotojo nustatymas nėra statistinis tyrimas. Atsižvelgdami į Teisingumo Teismo teisminę praktiką, nacionaliniai teismai ir valdžios institucijos turės priimti savo sprendimą, kad nustatytų būdingą vidutinio vartotojo reakciją konkrečiu atveju. Kaip nurodyta DNKV 18 konstatuojamojoje dalyje ir papildomai patikslinta 5–9 straipsniuose, šioje direktyvoje nustatytas lyginamasis kriterijus vertinant komercinės veiklos poveikį yra „vidutinio vartotojo“ sąvoka, kaip ją anksčiau yra išplėtojęs Teisingumo Teismas. „<…> siekiant nustatyti, ar konkretus apibūdinimas, prekių ženklas ar reklaminis apibūdinimas ar teiginys yra klaidinantis, būtina atsižvelgti į gana gerai informuoto ir gana atidaus bei apdairaus vidutinio vartotojo preziumuojamus lūkesčius“ . Šią sąvoką Teisingumo Teismas išties išplėtojo prieš priimant DNKV. Tada ji buvo kodifikuota DNKV, kad nacionalinėms institucijoms ir teismams būtų nustatyti bendri kriterijai, siekiant didinti teisinį tikrumą ir mažinti skirtingų vertinimų galimybę. Pagal Teisingumo Teismo praktiką vidutinis vartotojas yra gana kritiškas asmuo, kuris rinkoje elgiasi sąmoningai ir apdairiai. Pavyzdžiui: ·„Gana apdairus vartotojas“ neturėtų manyti, kad pakuotės reklaminės žymos dydis atitinka reklamuojamą papildomą šio produkto kiekį . Paprastai vidutinis vartotojas nemano, kad prekės su ženklu „išbandytas dermatologiškai“ turi gydomąjį poveikį, kurio jos iš tikrųjų neturi . Tačiau pagal DNKV vidutinis vartotojas bet kuriuo atveju nelaikomas asmeniu, kurio ypač saugoti nereikia, nes jis visuomet gali susirinkti prieinamą informaciją ir ja remdamasis protingai veikti. Priešingai, kaip pabrėžiama 18 konstatuojamojoje dalyje, šis kriterijus taikomas remiantis proporcingumo principu. Ši sąvoka DNKV buvo perimta siekiant išlaikyti reikiamą poreikio užtikrinti vartotojų apsaugą ir skatinti laisvąją prekybą atviroje konkurencinėje rinkoje pusiausvyrą. Todėl vidutinio vartotojo sąvoką pagal DNKV visada reikėtų aiškinti turint omenyje Sutarties 114 straipsnį, kuriame numatytas aukštas vartotojų apsaugos lygis. Kartu DNKV yra grindžiama mintimi, kad, pavyzdžiui, nacionalinė priemonė, kuria draudžiami teiginiai, galintys suklaidinti tik labai patiklų, naivų ar paviršutinišką vartotoją (pvz. išpūsta reklama ) būtų neproporcinga ir nepagrįstai kliudytų prekybai . Kaip aiškiai paminėta 18 konstatuojamojoje dalyje, vidutinio vartotojo nustatymas nėra statistinis tyrimas. Tai reiškia, kad nacionalinės institucijos ir teismai turėtų patys, atsižvelgdami į tikėtinus vidutinio vartotojo lūkesčius ir nesinaudodami ekspertų ataskaitomis ar vartotojų apklausų rezultatais, įvertinti ir nuspręsti, ar veikla gali klaidinti vidutinį vartotoją . Pavyzdžiui: ·Jungtinės Karalystės Aukštojo teisingumo teismo (High Court of Justice) sprendime nurodyta, kad sąvoka „vidutinis vartotojas“ susijusi su „vartotojais, kurie pakankamai rūpinasi savimi, o ne su neišprususiais, nerūpestingais ar pernelyg impulsyviais vartotojais“. Aukštasis teismas taip pat padarė išvadą, jog negalima daryti prielaidos, kad vidutinis vartotojas perskaitys mažu šriftu parašytą užrašą reklaminėje medžiagoje . ·Vokietijoje Oberlandesgericht Karlsruhe konstatavo, kad prastą regėjimą turintys žmonės taip pat gali būti laikomi vidutiniais vartotojais, o informacijos užrašymas labai mažu šriftu gali būti laikomas klaidinančia komercine veikla. Panašų sprendimą priėmė Slovakijos prekybos inspekcija . ·Vengrijoje Aukštasis apeliacinis teismas nusprendė, kad protingai besielgiantis vartotojas nėra įtarus ir yra linkęs pasitikėti jo gautos informacijos tinkamumu ir tikslumu. Protingai besielgiantis vartotojas neprivalo papildomai ieškoti viso tikslaus jam pateikto pranešimo turinio, nebent pranešimo siuntėjas apdairiai atkreipia jo dėmesį į tokį įpareigojimą arba jis yra aiškiai nurodytas pranešimo tekste . DNKV 5 straipsnio 2 dalies b punkte vidutinio vartotojo kriterijus papildomai tikslinamas, jeigu iškyla konkrečių vartotojų grupių interesai. Jeigu veikla nukreipta į konkrečią vartotojų grupę, jos poveikį reikėtų vertinti vidutinio atitinkamos grupės nario požiūriu.

5 straipsnio 2 dalis „2. Komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu: <...> b) iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo, kurį produktas pasiekia arba kuriam yra skirtas, arba, kai komercinė veikla nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, vidutinio grupės nario ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu. Pavyzdžiui: ·Byloje dėl klaidinančios vaikų sauskelnių reklamos, kai buvo susiejama alergija ir prekybininko sauskelnės, Švedijos komercinių bylų teismas vidutiniu vartotoju laikė tėvus su mažais vaikais, neturinčius jokių specialiųjų žinių apie alergijas . Europos Komisijos tyrimo dėl vartotojų pažeidžiamumo svarbiausiose rinkose išvados Neseniai atliktame vartotojų pažeidžiamumo tyrime buvo analizuojamos „vidutinio“ ir „pažeidžiamo“ vartotojo sąvokos, kaip jas yra išplėtojęs Teisingumo Teismas, ypatingą dėmesį skiriant DNKV. Atliekant tyrimą buvo analizuojama, kaip šios teisinės sąvokos suprantamos skirtingose valstybėse narėse, ir nustatyta, kad nors jos ir vartojamos daugeliu atvejų, yra tam tikrų jų aiškinimo skirtumų. Be to, vidutinio vartotojo sąvoka tyrime buvo analizuojama dviem būdais – pagal tyrimo metu sukurtus rodiklius siekiant apibrėžti vartotojų pažeidžiamumą ir pagal DNKV pateiktą vidutinio vartotojo sąvokos apibrėžtį, t. y. nurodant vidutinį vartotoją kaip gana „gerai informuotą“, „atidų“ ir „apdairų“. Dėl to, ar vidutinis vartotojas yra „gerai informuotas“, tyrimo metu nustatyta, kad vidutinis vartotojas, kaip tai parodė vidutinio vartotojo atsakymai pagal vieną rodiklį, jaučiasi esąs gana informuotas apie kainas, teigia, kad skaito interneto, banko ir energijos tiekėjų pranešimus (tačiau pripažįsta, kad vos užmetė į juos akį ar greitai peržvelgė) ir pareiškia, kad nepasitiki vien reklamoje pateikiama informacija. Kalbant apie sąvokas „atidus“ ir „apdairus“, tyrimo metu nustatyta, kad vidutinis vartotojas vertina save kaip pakankamai atsargų palaikant santykius su žmonėmis ir priimant sprendimus, kaip nelabai linkusį rizikuoti, ir kad jis nesutinka su tuo, kad reklamoje pateikiami objektyvūs faktai. Vidutinis vartotojas taip pat sugebėjo teisingai nustatyti tokių žodžių kaip KWh, megabaitai per sekundę ir palūkanų norma reikšmę ir teisingai atsakyti į klausimus, kuriais vertinami pagrindiniai skaičiavimo gebėjimai ir patiklumas. Dauguma šių rodiklių parodo subjektyvų (o ne objektyvų) sąvokų „gerai informuotas“, „atidus“ ir „apdairus“ vidurkį ir todėl juos reikia aiškinti atsargiai, nes juos bent iš dalies gali paveikti elgesio tendencijos, pavyzdžiui, perdėtas pasitikėjimas . Tai papildomai skatina aplinkybė, kad per elgsenos eksperimentus gaudamas sudėtingus pasiūlymus, per eksperimentą vidutinis vartotojas iš tiesų nesugebėjo pasirinkti geriausio pasiūlymo, kuris atspindėtų esamą rinkos praktiką energetikos sektoriuje (sudėtinė kainodara), interneto sektoriuje (pasiūlymų susiejimas) ir keliuose sektoriuose (mažos pradinės palūkanų normos – mažesnės už rinkos kainą pradinės palūkanų normos, kurios galios tik trumpą laiką, o vėliau palūkanų norma laipsniškai didės). Be to, vidutinis vartotojas teigia, kad jis niekada nelygina bankų ir energetikos paslaugų teikėjų pasiūlymų ir kad jam sunku lyginti šių paslaugų teikėjų pasiūlymus. Vidutinis vartotojas taip pat jaučiasi šiek tiek pažeidžiamas dėl savo asmeninių savybių, pavyzdžiui, sveikatos problemų, amžiaus, priklausymo mažumos grupei ir pan. Apskritai dauguma rodiklių rodo nuoseklų 28 ES valstybių narių vidutinio vartotojo vaizdą, tačiau tarp šalių nustatyta ir tam tikrų skirtumų. Pavyzdžiui, 69 proc. Bulgarijos vartotojų mano, kad energetikos pasiūlymus lyginti „labai sunku“ arba „gana sunku“, o Vokietijoje tą patį teigia 35 proc. vartotojų. Danijoje 63 proc. vartotojų mano, kad bankų paslaugas lyginti „labai sunku“ arba „gana sunku“, o Jungtinėje Karalystėje taip mano 33 proc. vartotojų. Šios išvados rodo, kad vidutinio vartotojo savybės priklauso nuo jo situacijos ir kaip šios savybės yra vertinamos. Todėl vadovaujantis tyrimo išvadoms galima geriau suprasti vidutinį vartotoją, o kiekvienai šaliai skirtos išvados pateikiamos galutinėje ataskaitoje. Kurdami savo komercinius pranešimus, prekybininkai kartais, turėdami omenyje ypatingą savo produktų pobūdį, turi atsižvelgti į tam tikras socialines, kalbines ir kultūrines savybes, būdingas vidutiniams vartotojams, kuriems yra skirti produktai. Tam tikrais atvejais dėl savitų valstybės narės socialinių, kalbinių ir kultūrinių ypatybių kompetentinga institucija arba teismas gali kitaip aiškinti komercinėje veikloje pateiktą pranešimą. Byloje dėl klaidinančios kosmetikos reklamos Teisingumo Teismas pripažino, kad: „norint taikyti tą patį kriterijų šioje byloje, reikia atsižvelgti į keletą dalykų. Visų pirma, reikia nustatyti, ar socialiniais, kultūriniais ar kalbiniais veiksniais paaiškinama, kad (vidutinis) Vokietijos vartotojas sąvoką „lifting“, vartojamą kalbant apie stangrinamąjį kremą, supranta kitaip nei kitų valstybių narių vartotojai, ar vis dėlto iš paties produkto naudojimo aprašymo aišku, kad jo poveikis laikinas, ir todėl bet kokios kitokios išvados, kylančios dėl žodžio „lifting“, yra paneigiamos . Be to, Teisingumo Teismas pareiškė, kad: „iš esmės uždrausti prekybą klaidinančio prekių ženklo produktais galima nežiūrint į tai, kad kitose valstybėse narėse šis prekių ženklas nėra laikomas klaidinančiu. <...> egzistuoja galimybė, kad dėl valstybių narių kalbinių, kultūrinių ir socialinių skirtumų tas pats prekių ženklas gali būti neklaidinantis vienoje valstybėje narėje ir klaidinantis kitoje“ . Todėl, remiantis vidutinio vartotojo kriterijumi ir nepaisant to, kad DNKV užtikrinamas visiškas suderinimas, teoriškai gali būti pagrįsta reikalauti, kad užsienio prekybininkas pateiktų papildomą informaciją remdamasis socialiniais, kultūriniais ar kalbiniais aspektais. Kitaip tariant, nepateikus tokios informacijos paskirties šalies vartotojai, kitaip nei kilmės šalies vartotojai, gali būti klaidinami. 2.6Pažeidžiami vartotojai 5 straipsnio 3 dalis. Nesąžiningos komercinės veiklos draudimas 3. Komercinė veikla, kuri gali iš esmės iškreipti ekonominį elgesį tik aiškiai identifikuojamos grupės vartotojų, kurie dėl savo proto arba fizinės negalios, amžiaus arba patiklumo yra tokios praktikos arba peršamo produkto ypač lengvai pažeidžiami tokiu būdu, kurį galima pagrįstai tikėtis prekybininką iš anksto numačius, vertinama vidutinio tos grupės nario atžvilgiu. Tai nepažeidžia bendros ir teisėtos reklamos praktikos naudoti perdėtus pareiškimus arba pareiškimus, kurių nereikia suprasti tiesiogine prasme. 19 konstatuojamoji dalis Jeigu tam tikros savybės, tokios kaip amžius, fizinė ar proto negalia arba patiklumas, daro vartotojus ypač lengvai pasiduodančius komercinės veiklos arba peršamo produkto įtakai, ir toks veiklos būdas gali iškreipti tik tokių vartotojų ekonominį elgesį tokiu būdu, kurį prekybininkas gali iš anksto pagrįstai numatyti, reikėtų užtikrinti tinkamą jų apsaugą įvertinant šią veiklą vidutinio tos grupės nario atžvilgiu. DNKV yra grindžiama mintimi, kad nors nuo nesąžiningos komercinės veiklos reikėtų saugoti visų rūšių vartotojus, vienai iš 5 straipsnio 3 dalyje išvardytų grupių priskiriamiems vartotojams turėtų būti užtikrinama aukštesnio lygio apsauga nei 5 straipsnio 2 dalyje nurodytam „vidutiniam vartotojui“. 19 konstatuojamojoje dalyje papildomai patikslinamas 5 straipsnio 3 dalies aiškinimas: nors pagal 5 straipsnio 3 dalį vartotojai laikomi pažeidžiamais vien dėl savo „amžiaus, fizinės ar proto negalios arba patiklumo“, šioje konstatuojamojoje dalyje pateikiamas neišsamus sąrašas savybių, dėl kurių vartotojas yra „lengvai pasiduodantis“. Pavyzdžiui: ·Byloje dėl kredito įstaigos nepateiktos esminės informacijos Vengrijos konkurencijos institucija laikėsi nuomonės, kad vartotojai, kuriems kredito įstaigos uždraudė skolintis dėl menkų jų mokėjimo galimybių, buvo ypač lengvai pasiduodantys konkrečiam pasiūlymui .

Europos Komisijos tyrimo dėl vartotojų pažeidžiamumo svarbiausiose rinkose išvados Atsižvelgiant į įvairias esamas vartotojo pažeidžiamumo sąvokos apibrėžtis ir supratimą, tyrime ši sąvoka apibrėžiama plačiai, t. y. jeigu asmuo lengviau pasiduoda rinkodaros veiklai, tai yra vienas iš penkių vartotojo pažeidžiamumo „aspektų“. Tyrime „pažeidžiamas vartotojas“ apibrėžiamas taip: „Tai yra vartotojas, kuris dėl socialinių ir demografinių ypatybių, elgsenos bruožų, asmeninės padėties ar rinkos aplinkos: oyra labiau linkęs rinkoje patirti neigiamų pasekmių; oturi mažai galimybių padidinti savo gerovę; oturi sunkumų gauti arba įsisavinti informaciją; oturi mažiau gebėjimų pirkti, pasirinkti arba gauti tinkamus produktus; arba olabiau pasiduoda tam tikrai rinkodaros veiklai.“ DNKV požiūriu svarbiausias yra paskutinis aspektas, nes 5 straipsnio 3 dalyje pažeidžiami vartotojai apibrėžiami kaip vartotojai, kurie „yra tokios praktikos arba peršamo produkto ypač lengvai pažeidžiami <...>“. Dauguma vartotojų yra pažeidžiami bent pagal vieną aspektą, o trečdalis vartotojų – pagal daugelį jų. Mažiau nei penktadalis apklaustų vartotojų išvis nėra pažeidžiami. Vartotojo pažeidžiamumas apima daugelį aspektų, kaip ir asmeninių savybių poveikis ar tikimybė, kad asmuo yra pažeidžiamas kaip vartotojas. Pavyzdžiui, tokios savybės kaip amžius ir lytis gali padidinti pažeidžiamumą kalbant apie vienokius, bet ne apie kitokius aspektus. 2.6.15 straipsnio 3 dalyje nurodomi pažeidžiamumo kriterijai Negalia (protinė arba fizinė) gali būti jutimų sutrikimas, ribotas judumas ir kitokia negalia. Pavyzdžiui: ·Italijos AGCM laikėsi nuomonės, kad reklama, kuria produktai buvo klaidinamai pateikiami kaip gebantys išgydyti sunkias ligas, yra labai reikšminga, nes dėl jos pažeidžiami vartotojai, pavyzdžiui, sunkia liga sergantys žmonės gali priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jie kitomis aplinkybėmis nebūtų priėmę . Šiuo atžvilgiu verta paminėti, kad 2010 m. ES ratifikavo Jungtinių Tautų Neįgaliųjų teisių konvenciją . 2015 m. spalio mėn. pateiktose pirmosiose baigiamosiose JT komiteto pastabose ES buvo rekomenduota „imtis tinkamų priemonių užtikrinti, kad visi negalią turintys, tačiau veiksnumo netekę asmenys, galėtų naudotis Europos Sąjungos sutartyse ir kituose teisės aktuose įtvirtintomis teisėmis, pavyzdžiui <...> vartotojų teisėmis <...>“ . Kalbant apie amžių, komercinę veiklą galbūt vertėtų analizuoti atsižvelgiant į įvairaus amžiaus vartotojus. Komisijos tyrime dėl vartotojų pažeidžiamumo nustatyta, kad kartais amžius gali paskatinti vartotojo pažeidžiamumą. Pavyzdžiui, palyginti su vidutinio amžiaus vartotojais (34–44 m.), jauni vartotojai (16–24 m.) yra: ·mažiau linkę imtis veiksmų, kai patiria sunkumų; ·labiau linkę permokėti už paslaugas, nes negali naudoti kai kurių mokėjimo būdų; Tačiau tyrimo metu nustatyta, kad vyresnio amžiaus vartotojams (65–74 m. ir vyresni nei 75 m.) sunkiau nei vidutinio amžiaus vartotojams (33–44 m.) palyginti pasiūlymus ir pasirinkti svarbiausiose rinkose pateikiamus pasiūlymus. Vyresnio amžiaus žmonės gali būti lengviau pažeidžiami tam tikrų rūšių veiklos atžvilgiu dėl savo amžiaus. Agresyvūs išnešiojamosios prekybos metodai – vienas tų atvejų, kai veikla gali neturėti poveikio vidutiniam vartotojui, bet sutrikdyti tam tikrą grupę vartotojų, ypač vyresnio amžiaus, kurie lengviau pažeidžiami spaudimo pirkti. Europos Komisijos tyrimo dėl vaikams skirtos interneto rinkodaros išvados ·Vaikams tikrai sunku atpažinti interneto reklamą ir sąmoningai apsisaugoti nuo komercinio įtikinėjimo, be to, ši veikla veikia jų pasirinkimus ir elgesį. ·Į žaidimus įterptos reklamos poveikį faktiniam elgesiui galima aiškiai patvirtinti dokumentais. Tiriant į žaidimus įterptos reklamos (šiuo atveju tai buvo reklaminis žaidimas) poveikį buvo atliktas elgsenos eksperimentas, kurio metu nustatyta, kad žaisdami žaidimą, kurio metu reklamuojamas daug energijos turintis maistas, vaikai yra labiau linkę vartoti daug energijos turinčių užkandžių, palyginti su vaikais, žaidžiančiais reklaminį žaidimą, kurio metu reklamuojamas ne maisto produktas. ·Atlikus elgsenos eksperimentą tiriant raginimus žaidimuose įsigyti programėlės priepirkas nustatyta, kad šie raginimai skatina vartotojišką vaikų elgesį, o keli vaikai nurodė, kad nusipirko papildomų savybių, gerai nesuprasdami, kad už tai reikės mokėti pinigus. Daug vaikų sunku priimti sprendimą, kai jie raginami įsigyti programėlės priepirkas. ·Vaikų pažeidžiamumą lemia keletas veiksnių, taip pat reklaminio skelbimo siuntimo priemonė. Vaikai yra labiau linkę suprasti televizinės reklamos, o ne interneto žaidimuose pateikiamos reklamos komercinę paskirtį. Be to, palyginti su labiau tiesiogine reklama, vaikai rečiau pastebi ir supranta „įterptosios reklamos“ komercinę paskirtį. Be DNKV 5 straipsnio 3 dalies, papildoma apsauga vaikams numatyta DNKV I priedo 28 punkte, uždraudžiant tiesioginius raginimus pirkti. Šis draudimas, apimantis tiesioginį spaudimą vaikams pirkti produktą arba įtikinėti suaugusius pirkti daiktus savo vaikams (vaikų įtaka vartotojiškam tėvų elgesiui) aptariamas 4.6 skirsnyje. Kaip minėta 2.5 skirsnyje dėl vidutinio vartotojo, vaikų gebėjimas suprasti interneto ir ne interneto reklamą labai skiriasi, atsižvelgiant į vaiką, jo amžių ir brandą. Tam tikru požiūriu į tai galima atsižvelgti pagal DNKV, nes 5 straipsnio 3 dalyje komercinę veiklą leidžiama įvertinti vidutinio konkrečios amžiaus grupės vartotojo požiūriu. Paaugliai – dar viena vartotojų kategorija, į kurią dažnai nusitaiko nesąžiningi prekybininkai. Paaugliams ypač patrauklių produktų reklama gali būti naudojamasi jų nedėmesingumu arba nesusimąstymu, taip pat rizikingu elgesiu, nes jie yra nesubrendę ir patiklūs. Pavyzdžiui: ·Tokios veiklos pavyzdys galėtų būti judriojo telefono ryšio paslaugų reklama, kurios idėją – tapęs siūlomos lojalumo programos nariu lengvai susirasi draugų ir palaikysi su jais ryšius – paaugliai labiau linkę suprasti tiesiogiai. Atsižvelgiant į aplinkybes, į tai gali būti atsižvelgiama pagal DNKV 5 straipsnio 3 dalį. Sąvoka „patiklumas“ taikoma vartotojų, labiau linkusių tikėti tam tikrais teiginiais, kategorijai. Ši sąvoka neutrali ir priklauso nuo aplinkybių, taigi ja siekiama apsaugoti tuos grupės narius, kurie dėl kokių nors priežasčių labiau pasiduoda tam tikros komercinės veiklos įtakai. Šiai grupei gali priklausyti bet kuris vartotojas. Atliekant vartotojų pažeidžiamumo tyrimą nustatyta, kad žmonės, kurie įvertinti kaip patiklūs, labiau nei kiti linkę patirti sunkumų pasirenkant pasiūlymus. Be to, patikliais save laikantys žmonės mažiau linkę skųstis iškilus sunkumų ir jaučiasi pažeidžiamesni vartotojai.

Pavyzdžiui: ·Prekybininkas reklamavo saldainių dėžutes, teigdamas, kad už vieną parduotą dėžutę pasodins po vieną medį. Tačiau prekybininkas jau buvo sutikęs pasodinti tam tikrą medžių kiekį, neatsižvelgiant į parduotų saldainių dėžučių skaičių. Suomijos komercinių bylų teismas patenkino Vartotojų ombudsmeno ieškinį, kuriuo šis tvirtino, kad šiuo teiginiu buvo naudojamasi aplinka besirūpinančių vartotojų patiklumu . 2.6.2„Numatomumo“ reikalavimas Pažeidžiamo vartotojo kriterijus taikomas tais atvejais, kai komercinė veikla paveikia pažeidžiamos vartotojų grupės ekonominį elgesį „tokiu būdu, kurį galima pagrįstai tikėtis prekybininką iš anksto numačius“. Pavyzdžiui: ·Interneto žaidimai ar programėlės, kurios, tikėtina, skirtos vaikams ar paaugliams kaip pažeidžiamai grupei, paprastai skirtos ne vien vaikams. Iš tikrųjų žaidimai gali būti labai populiarūs ir tarp suaugusiųjų, nors dažnai juose naudojami animaciniai filmukai ar kitos savybės, kurios paprastai yra patrauklios vaikams ar paaugliams. „Numatomumo“ kriterijus tampa reikšmingas kiekvieną kartą, kai reikia nustatyti, ar konkretus prekybininkas galėjo pagrįstai tikėtis, kad ši veikla ypač paveiks pažeidžiamas grupes. Taikant šį kriterijų, kai komercinė veikla vertinama atsižvelgiant į pažeidžiamus vartotojus, įtraukiamas proporcingumo elementas. Tai reiškia, kad prekybininkas laikomas atsakingu už neigiamą komercinės veiklos poveikį pažeidžiamų vartotojų kategorijai tik tuo atveju, jei galėjo jį numatyti. Taigi prekybininkui nekeliama nepagrįstų reikalavimų įvertinti, ar komercinė veikla galėtų būti nesąžininga kuriai nors aiškiai identifikuojamai vartotojų grupei, ir imtis priemonių tokiam poveikiui sušvelninti. Todėl veikiausiai komercinė veikla nebus laikoma klaidinančia, jeigu kai kurie vartotojai dėl pernelyg didelio naivumo ar neišmanymo yra suklaidinami arba elgiasi neracionaliai reaguodami net ir į pačią sąžiningiausią komercinę veiklą. Pavyzdžiui: ·Gali būti vartotojų, manančių, kad „Bolonijos spagečiai“ iš tiesų pagaminti Bolonijoje, o „Jorkšyro pudingas“ – Jorkšyre. Tačiau prekybininkai nėra atsakingi už visas įmanomas vartotojų interpretacijas, susijusias su jų komercine veikla, ar į ją reaguojant atliktus veiksmus. 2.7Kvietimas pirkti – sąvoka 2 straipsnio i punktas „kvietimas pirkti“ – komercinis pranešimas, produkto savybes ir kainą nurodantis tokiu būdu, kuris yra būdingas naudojamo komercinio pranešimo priemonėms, ir tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti; Kalbant apie „kvietimą pirkti“, DNKV 7 straipsnio 4 dalyje kai kuri informacija laikoma „esmine“. Tai reiškia, kad prekybininkai turės vartotojams pateikti šią informaciją, jeigu tai nėra aišku iš konteksto. Reikalavimo nurodyti „produkto charakteristikas“ reikia laikytis visada, kai produktas įvardijamas ar vaizduojamas. Jei šis reikalavimas būtų aiškinamas kitaip, prekybininkai galėtų pasinaudoti proga ir komerciniame pranešime nekonkrečiai apibūdinti produktą arba nutylėti tam tikrą informaciją, siekdami išvengti DNKV 7 straipsnio 4 dalyje nustatytų informavimo reikalavimų laikymosi. Direktyvos 2 straipsnio i punkto apibrėžties baigiamoji dalis („tuo suteikiantis vartotojui galimybę pirkti“) nereiškia, kad komerciniame pranešime turi būti informacija, kuria vartotojui tiesiogiai suteikiama galimybė pirkti (pvz., telefono numeris ar kuponas). Ši formuluotė reiškia, kad komercinė informacija apie produktą turi būti pakankama, kad vartotojas galėtų priimti sprendimą pirkti (t. y. nuspręsti pirkti produktą nurodyta kaina arba jo nepirkti). Sprendime Ving Sverige Teisingumo Teismas konstatavo:

„iš to darytina išvada, jog tam, kad komercinis pranešimas galėtų būti kvalifikuojamas kvietimu pirkti, nebūtina, jog būtų sudaryta konkreti galimybė įsigyti produktą arba kad būtų sudarytos sąlygos pasinaudoti tokia galimybe“. Kvietimas pir