EUROPOS KOMISIJA Strasbūras, 2016 01 19 COM(2016) 6 final KOMISIJOS ATASKAITA EUROPOS PARLAMENTUI IR TARYBAI dėl 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2009/315/TVR dėl valstybių narių keitimosi informacija iš nuosprendžių registro organizavimo ir turinio įgyvendinimo



Įžanga Europos laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje būtina dėti visas pastangas, kad būtų užtikrintas veiksmingas Europos atsakas į nusikalstamą veiklą, visų pirma – į sunkius tarpvalstybinius nusikaltimus ir terorizmą. Europos saugumo darbotvarkėje pažymima, kad reikia maksimaliai išnaudoti ES priemones, susijusias su informacijos mainais ir operatyviniu bendradarbiavimu. Kompetentingoms valstybių narių valdžios institucijoms svarbu greitai ir veiksmingai keistis nuosprendžių registrų informacija, kad nacionaliniai teismai nepriiminėtų nuosprendžių remdamiesi vien informacija apie ankstesnius apkaltinamuosius nuosprendžius, įtraukta į nacionalinius nuosprendžių registrus, nežinodami apie apkaltinamuosius nuosprendžius kitose valstybėse narėse ir taip leisdami nusikaltėliams nuslėpti savo praeitį persikeliant iš vienos valstybės narės į kitą. Pamatiniame sprendime 2008/675/TVR valstybių narių reikalaujama užtikrinti, kad baudžiamosiose bylose būtų atsižvelgiama į ankstesnius apkaltinamuosius nuosprendžius. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/315/TVR dėl valstybių narių keitimosi informacija iš nuosprendžių registro organizavimo ir turinio (toliau – pamatinis sprendimas) siekiama panaikinti šiuos trūkumus, nustatant, kad informacija apie bet kurio ES piliečio ankstesnius baudžiamųjų bylų teismų priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius būtų prieinama visų valstybių narių teismams ir teisėsaugos institucijoms baudžiamosiose bylose ikiteisminio tyrimo, teisminio nagrinėjimo ir apkaltinamojo nuosprendžio vykdymo etapu. Nustatant įvairias prievoles apkaltinamąjį nuosprendį priėmusiai valstybei narei ir pilietybės valstybei narei, pamatiniu sprendimu užtikrinama, kad kiekviena valstybė narė, kitai valstybei narei paprašius, galėtų pateikti visą ir išsamią informaciją apie savo piliečių apkaltinamuosius nuosprendžius. Pamatinis sprendimas grindžiamas principu, kad kiekviena valstybė narė saugo visą informaciją apie savo piliečių atžvilgiu priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius, įskaitant kitose valstybėse narėse priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius. Informacijos mainai tarp valstybių narių paskirtų institucijų organizuojami decentralizuotai siekiant keistis informacija apie baudžiamąsias bylas arba kitais nacionalinėje teisėje numatytais tikslais. Šitaip padedama įgyvendinti baudžiamųjų bylų teismų sprendimų savitarpio pripažinimo principą, o nacionalinės valdžios institucijos gali gauti informacijos apie teistumą, kuri gali būti svarbi tam tikrai veiklai (pvz., darbinantis vaikų priežiūros srityje). Pamatiniu sprendimu sudarytos sąlygos sukurti kompiuterizuotą sistemą, kuri leistų greičiau ir lengviau perduoti informaciją apie apkaltinamuosius nuosprendžius. Europos nuosprendžių registrų informacinė sistema (ECRIS) buvo sukurta Tarybos sprendimu 2009/316/TVR ir veikia nuo 2012 m. balandžio mėn. Šiuo metu informacija per ECRIS keičiasi 25 valstybės narės . Iki 2015 m. pabaigos apsikeista daugiau kaip 1,8 mln. pranešimų (įskaitant pranešimus, prašymus ir atsakymus į juos). Vidutiniškai per mėnesį pateikiama 24 000 prašymų ir maždaug 30 proc. atvejų atsakymas yra „teigiamas“. Įgyvendinimo vertinimas Pagal pamatinio sprendimo 13 straipsnį Komisija gavo 22 valstybių narių pranešimus apie nacionalinius įstatymus, kuriais tas sprendimas perkeliamas į nacionalinę teisę: AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK ir UK. Ši ataskaita grindžiama šių valstybių narių perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatomis. Šešios valstybės narės (DK, EL, IE, IT, MT ir RO) dar nepranešė apie priemones, kuriomis į nacionalinę teisę perkeliamos prievolės pagal pamatinį sprendimą, tačiau penkios iš jų (DK, EL, IE, IT ir RO) keičiasi informacija apie teistumą per ECRIS sistemą. Valstybės narės įvairiais būdais perkėlė pamatinį sprendimą į savo nacionalinės teisės aktus. AT, BG, CZ, DE, FR, HU, SE ir SK iš dalies pakeitė įvairius nacionalinės teisės aktus; EE, NL, PL ir PT iš dalies pakeitė savo nacionalinius nuosprendžių registrų įstatymus. Be minėtų pakeitimų, FI ir BE priėmė arba pasiūlė priimti atskirus įgyvendinimo aktus. ES ir LU priėmė tik atskirą įgyvendinimo aktą. HR, LT ir LV priėmė naujus teisės aktus, kuriais reglamentuojami su teistumu apskritai susiję klausimai, ir tam tikrus specialiuosius antrinės teisės aktus. Dvi valstybės narės priėmė naujus teisės aktus, kurių taikymo sritis platesnė (SI priėmė įstatymą dėl tarptautinio bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose; UK priėmė įstatymą dėl baudžiamosios teisės ir duomenų apsaugos). CY pamatinio sprendimo tekstas buvo tiesiogiai integruotas į nacionalinę teisę. 1. Apkaltinamojo nuosprendžio sąvokos apibrėžtis Pamatinio sprendimo 2 straipsnio a punkte pateikta sąvokos „apkaltinamasis nuosprendis“ apibrėžtis apima tik įsiteisėjusius baudžiamųjų bylų teismų nuosprendžius dėl fizinių asmenų už baudžiamąjį nusikaltimą, jeigu šie nuosprendžiai yra įtraukiami į apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės nuosprendžių registrą. Nuosprendžių registras – tai nacionalinis registras, kuriame registruojami apkaltinamieji nuosprendžiai; valstybės narės gali turėti kelis registrus. Pagal pamatinio sprendimo 12 straipsnio 5 dalį jos gali dvišaliai arba daugiašaliai susitarti dėl keitimosi didesnės apimties informacija. Kai kurios valstybės narės (AT, CY, CZ, FI, PL, PT, SK ir UK) priėmė pamatiniame sprendime pateiktą sąvokos apibrėžtį; BG ir HU atveju sąvokos apibrėžtis yra aiški iš bendro teisės aktų konteksto. Taigi atrodo, kad nemažai valstybių narių (BE, DE, EE, HR, LU, NL, SE ir SI) sąvoka „apkaltinamasis nuosprendis“ reiškia ne vien baudžiamųjų bylų teismų sprendimus. Pavyzdžiui, NL taip pat numato keistis prokurorų priimtais sprendimais, o kai kuriais atvejais – teismo duomenimis apie tyrimus arba nagrinėjamas bylas. Kelios valstybės narės (ES, FR, LT ir LV) nepateikė aiškios apkaltinamojo nuosprendžio apibrėžties pagal pamatinį sprendimą. 2. Centrinės institucijos 17 valstybių narių (BE, BG, CZ, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HR, IT, LU, NL, PL, PT, SI ir SK) už nuosprendžių registrą atsako Teisingumo ministerija, o 11 valstybių narių (AT, CY, DK, HU, IE, LT, LV, MT, RO, SE ir UK) – Vidaus reikalų ministerija. Dauguma valstybių narių Teisingumo ministerijos nuosprendžių registrų tarnybą paskyrė centrine institucija, kaip tai suprantama pagal pamatinį sprendimą; LU ir SK centrine institucija paskyrė prokuratūrą. Kitos valstybės narės tuo tikslu paskyrė atitinkamą Vidaus reikalų ministerijos policijos departamentą. Pagal pamatinio sprendimo 3 straipsnio 1 dalį dvi valstybės narės nacionaliniu lygmeniu paskyrė daugiau negu vieną centrinę instituciją: CY paskyrė keturias, o CZ – dvi. 3. Apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės pareigos 3.1. Informacijos apie apkaltinamuoju nuosprendžiu nuteisto asmens pilietybę registravimas Pamatinio sprendimo 4 straipsnio 1 dalyje kiekvienos valstybės narės reikalaujama užtikrinti, kad, registruojant nuosprendžių registre visus jos teritorijoje priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius dėl kitos valstybės narės piliečių, būtų įrašyta informacija apie nuteisto asmens pilietybę ar pilietybes. Priešingu atveju apkaltinamąjį nuosprendį priėmusi valstybė narė negalėtų perduoti informacijos asmens pilietybės valstybei narei ir neveiktų informacijos centralizavimo vienoje vietoje principas. Beveik visos valstybės narės (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SI, SK ir UK) savo nacionaliniuose nuosprendžių registruose tiesiogiai nurodė pilietybę ir įtraukė „pilietybę“ į nuteistąjį identifikuojančių duomenų, kurie pateikiami nuosprendžių registre, sąrašą ir (arba) priėmė nuostatą, kurioje tokia prievolė yra aiškiai numatyta. CZ ir SE apie šią pareigą galima spręsti iš bendro teisės aktų konteksto. HU, LU ir NL taip pat registruoja informaciją apie anksčiau turėtas pilietybes. NL priimta nuostata, kuria užtikrinama, kad valstybės narės perduotų viena kitai duomenis, jeigu nusikaltėlis pakeičia pilietybę.

3.2. Pranešimas apie apkaltinamuosius nuosprendžius Pamatiniame sprendime apkaltinamąjį nuosprendį priėmusiai valstybei narei nustatoma prievolė kuo skubiau nusiųsti informaciją apie jos teritorijoje priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius (pranešimus) nuteistojo pilietybės valstybei narei. Jeigu asmuo turi kelias pilietybes, pranešimas turėtų būti siunčiamas visoms atitinkamoms valstybėms narėms, net jei šis asmuo taip pat yra apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės pilietis. Beveik visos valstybės narės (AT, BE, BG, CY, CZ, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK ir UK) visiškai perkėlė pranešimo prievolę į nacionalinę teisę. Nors dauguma valstybių narių nurodė, kad pranešimas turėtų būti siunčiamas „iš karto“, „nedelsiant“, „kuo skubiau“ arba „kai tik įtraukiamas į nuosprendžių registrą“, trys valstybės narės nustatė konkretų galutinį perdavimo terminą. Tai yra arba „ne vėliau kaip kitą darbo dieną“ (LT), arba per 10 dienų (CZ), arba per du mėnesius nuo informacijos įtraukimo į nuosprendžių registrą (ES). Atrodo, kad DE ir PT savo nacionalinėje teisėje nenustatė, kada tokie pranešimai turėtų būti siunčiami; tačiau praktiškai DE laikosi pamatinio sprendimo 4 straipsnio 2 dalyje nustatyto reikalavimo. Pagal pamatinio sprendimo 11 straipsnio 1 dalį apkaltinamąjį nuosprendį priėmusi valstybė narė turėtų į pilietybės valstybei narei skirtą pranešimą įtraukti „privalomą“ informaciją apie nuteistąjį, apkaltinamojo nuosprendžio pobūdį, nusikaltimą, dėl kurio nuteista ir apkaltinamojo nuosprendžio turinį. Ji taip pat turėtų perduoti „neprivalomą“ informaciją, jeigu ji įtraukiama į nuosprendžių registrą, ir „papildomą“ informaciją, jeigu ji prieinama centrinei institucijai. Nors dauguma valstybių narių (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, PT, SI, SK ir UK) registruoja ir perduoda visą privalomąją informaciją, keturiais atvejais (CZ, FI, LV ir SE) įgyvendinimo nuostatos yra bendresnio pobūdžio arba jose numatytos tam tikros specialiosios sąlygos. Pavyzdžiui, FI įtraukia „gimimo datą, vietą ir šalį“ tik jeigu nėra „asmens tapatybės kodo“, o LV, nesant asmens tapatybės kodo, įtraukia „gimimo datą“. Tik kai kurios valstybės narės priėmė aiškias teisės aktų nuostatas, pagal kurias leidžiama registruoti ir perduoti „neprivalomą“ ir „papildomą“ informaciją. Norint užtikrinti, kad informacija apie apkaltinamuosius nuosprendžius galėtų būti kuo greičiau perduota asmens pilietybės valstybei, ji turi tapti greitai prieinama nuosprendžių registre. Šiuo tikslu, šalia joms pagal pamatinį sprendimą tenkančių prievolių, kai kurios valstybės narės (pvz., CZ, DE, EE, LU ir LV) nustatė teismams papildomą pareigą pateikti nuosprendžių registrui informaciją apie apkaltinamuosius nuosprendžius. 3.3. Informacijos atnaujinimas Norint užtikrinti, kad informacija būtų išsami ir nepasenusi, pagal pamatinio sprendimo 4 straipsnio 3 dalį reikalaujama, kad apkaltinamąjį nuosprendį priėmusi valstybė narė iš karto praneštų pilietybės valstybei narei apie visus paskesnius anksčiau pateiktuose pranešimuose nurodytos informacijos pakeitimus ar jos ištrynimą. Beveik visos valstybės narės (AT, BE, BG, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, PL, PT, SE, SI, SK ir UK) įgyvendino šią nuostatą, aiškiai įtvirtindamos nuostatą dėl atnaujintos informacijos perdavimo. CZ atveju apie šią prievolę galima spręsti iš konteksto. NL įtraukė nuostatą dėl ankstesnių pranešimų „netikslių“ duomenų ištaisymo ir ištrynimo. 3.4. Papildomos informacijos teikimas Pilietybės valstybės narės prašymu ir atskirais atvejais apkaltinamąjį nuosprendį priėmusi valstybė narė privalo pateikti apkaltinamųjų nuosprendžių ir paskesnių priemonių kopijas, taip pat kitą reikšmingą informaciją. Valstybės narės gali paskirti dar vieną centrinę instituciją tokiai informacijai perduoti. Dauguma valstybių narių (AT, BE, BG, CY, CZ, FI, HR, LT, LU, LV, NL, SI, SK ir UK) visiškai perkėlė pamatinio sprendimo 4 straipsnio 4 dalį į nacionalinę teisę. Atrodo, kad BG siunčia teismo sprendimų kopijas ne pagal atskirais atvejais pateikiamus prašymus, bet automatiškai pagal visus pranešimus. Daugelyje valstybių narių teismo sprendimų kopijos nėra tiesiogiai prieinamos centrinėms institucijoms ar skelbiamos nuosprendžių registruose. Dėl to kai kurios valstybės narės (CZ, LT, LV ir SK) nustatė savo teismams arba atitinkamoms valstybės institucijoms aiškią prievolę pateikti centrinei institucijai prašomą informaciją. AT persiunčia tokius prašymus savo teismams, kad šie imtųsi tolesnių veiksmų. CZ ir CY paskyrė papildomas centrines institucijas, kurios turi tiesioginę prieigą prie teismo sprendimų kopijų, kad galėtų nagrinėti pagal 4 straipsnio 4 dalį pateiktus prašymus. PT aiškiai nenurodo prievolės atsakyti į tokius prašymus, tačiau jos centrinė institucija gali nuosprendžius priėmusių teismų prašyti pateikti jų kopijas, kad atsakytų į kitų valstybių narių prašymus. Nemažai valstybių narių (DE, EE, ES, FR, HU, PL ir SE) nepriėmė atitinkamų nuostatų. FR ir PL informavo Komisiją, kad perduoda tokią informaciją, tačiau tai daro naudodamosi STP konvencijoje numatytais kanalais, nes jų centrinės institucijos neturi tiesioginės prieigos prie teismo sprendimų kopijų. 4. Pilietybės valstybės narės prievolės 4.1. Informacijos saugojimas siekiant ją toliau perduoti Pamatinio sprendimo 5 straipsnio 1 dalyje reikalaujama, kad asmens pilietybės valstybė narė saugotų visą jai perduotą informaciją, kad galėtų ją perduoti toliau, tačiau kiekviena valstybė narė gali nuspręsti, kaip saugoti informaciją. Kadangi informacija apie kitose valstybėse narėse priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius saugoma tik tolesnio perdavimo tikslais, ją reikėtų saugoti neatsižvelgiant į tai, ar už tam tikrą nusikaltimą taip pat yra baudžiama pagal pilietybės valstybės narės teisę. Beveik visos valstybės narės (AT, BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SK ir UK) į savo teisės aktus įtraukė aiškią nuostatą dėl saugojimo pareigos. Dauguma jų nustatė, kad visa iš kitų valstybių narių gauta informacija turi būti saugoma jų nuosprendžių registruose, t. y. nepaisant to, ar už nusikaltimą yra baudžiama ir pagal jų teisę. AT, LT ir PT tai aiškiai įtvirtino savo teisės aktų nuostatose. Atrodo, kad SI neįtraukė į savo teisės aktus nuostatos dėl pareigos saugoti informaciją. Pamatinio sprendimo 11 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kokių kategorijų duomenis, gautus iš apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės apie užsienyje nuteistą asmenį, turėtų saugoti pilietybės valstybė narė. Nors dauguma valstybių narių (AT, BE, BG, CY, DE, EE, FI, FR, HR, HU, LT, LU, NL, PL, SK ir UK) saugo visą reikalaujamą informaciją, trys valstybės narės (CZ, LV ir SE) priėmė įgyvendinimo nuostatas, kuriose nenurodyta, kokią informaciją reikia saugoti, jos yra bendresnio pobūdžio arba jose nustatytos konkrečios sąlygos. ES ir PT nėra numačiusios saugomos informacijos sąrašo, tačiau nustatė bendrą prievolę saugoti visą kitų valstybių narių perduotą informaciją. Beveik visos valstybės narės esamų nuosprendžių registrų duomenų bazėse registruoja informaciją apie jų piliečiams užsienyje priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius, gautus iš kitų valstybių narių. Keturios valstybės narės (BG, FI, HU ir PT) nusprendė sukurti atskirus registrus tokiems nuosprendžiams saugoti, kad jie būtų toliau perduodami. Daugumoje valstybių narių yra viena nuosprendžių registrų tarnyba, turinti vieną ar kelis baudžiamųjų bylų nuosprendžių registrus. Kai kuriose valstybėse narėse (pvz., BG) numatyta decentralizuota subjektų, atsakingų už duomenų saugojimą, struktūra. 4.2. Informacijos atnaujinimas Pagal pamatinio sprendimo 5 straipsnio 2 ir 3 dalis, jeigu pilietybės valstybė narė gauna pranešimą apie bet kokį informacijos, kurią anksčiau pateikė apkaltinamąjį nuosprendį priėmusi valstybė narė, pakeitimą arba ištrynimą, ji privalo atitinkamai pataisyti arba ištrinti informaciją.

Tačiau dėl to su asmenimis neturi būti elgiamasi mažiau palankiai nei tuo atveju, jeigu juos būtų nuteisęs nacionalinis teismas. Pavyzdžiui, jeigu pagal nacionalines taisykles dėl informacijos saugojimo ir ištrynimo reikėtų ištrinti informaciją apie tam tikrą apkaltinamąjį nuosprendį, asmens pilietybės valstybė narė daugiau nebegalėtų naudoti šios informacijos nacionalinėse bylose; tačiau ji visada turi galėti perduoti šią informaciją kitai valstybei narei paprašius. Taigi pamatiniame sprendime įtvirtinamas dvejopos teisinės sistemos principas, atsižvelgiant į tai, ar informacija yra naudojama pilietybės valstybėje narėje, ar perduodama kitai valstybei narei. Dauguma valstybių narių (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, ES, FI, FR, HR, HU, LV, NL, PL, PT, SK ir UK) įgyvendino šias nuostatas, aiškiai nurodydamos atnaujintos informacijos registravimą. Kai kurios valstybės narės (pvz., BE, HR, HU ir UK) numatė, kad toliau gali būti perduodama tik atnaujinta informacija. FR ir PT išsamiau išplėtojo dvejopos teisinės sistemos principą, numatydamos, kad jeigu pagal nacionalines taisykles užsienio teismo apkaltinamasis nuosprendis yra ištrinamas iš jų nacionalinio registro, tai nedraudžia jo perduoti kitai valstybei narei, nebent jis būtų ištrintas apkaltinamąjį nuosprendį priėmusioje valstybėje narėje. LT nuostatose prievolė atnaujinti informaciją nėra aiškiai įtvirtinta, vis dėlto apie ją galima spręsti iš teisės aktų nuostatų konteksto. SE nenurodo pakeitimų registravimo, tik ištrynimą. EE iš nuorodų į atitinkamus teisės aktus galima spręsti tik apie prievolę ištrinti informaciją, tačiau ne apie prievolę ją pataisyti. Dvi valstybės narės yra numačiusios privalomą jų piliečių apkaltinamųjų nuosprendžių ištrynimą praėjus ne daugiau kaip penkeriems metams (DE) arba 20 metų (SE) nuo apkaltinamojo nuosprendžio priėmimo dienos, jeigu per tą laiką iš apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės negaunama informacijos apie ištrynimą. Atrodo, kad LU ir SI nereglamentuoja informacijos atnaujinimo. Be saugomos informacijos atnaujinimo, NL yra numatę konkrečią informacijos atnaujinimo formą, kai informacija anksčiau buvo pateikta valstybei narei atsakant į prašymą, jeigu ji per metus nuo pateikimo pasikeitė. 5. Atsakymai į prašymus pateikti informaciją 5.1. Prašymai dėl baudžiamųjų bylų Pamatiniame sprendime reikalaujama, kad pilietybės valstybė narė baudžiamosios bylos tikslais atsakytų į kitų valstybių narių prašymus pateikti informaciją apie jų piliečius. Baudžiamoji byla apima ikiteisminio tyrimo ir teisminio nagrinėjimo, taip pat nuosprendžio vykdymo etapus. Atsakyme pateikiama informacija apie nacionalinių teismų priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius, kitose valstybėse narėse priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius, privalomai pateikta po 2012 m. balandžio 27 d., arba informacija, kurią jos perdavė iki tos dienos ir įtraukė į nuosprendžių registrą. Ši prievolė taip pat taikoma apkaltinamiesiems nuosprendžiams, priimtiems trečiosiose šalyse ir įtrauktiems į pilietybės valstybės narės nuosprendžių registrą. Visos valstybės narės (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK, UK) į savo nacionalinę teisę visiškai perkėlė pamatinio sprendimo 7 straipsnio 1 dalį. Dauguma valstybių narių perėmė tikslų tame straipsnyje numatytų informacijos kategorijų sąrašą. Kitos valstybės narės numatė prievolę pateikti atitinkamą jų registre (DE, EE, FI, HU, LV, NL ir PL) arba baudžiamosios bylos tikslais pateiktame nacionaliniame išraše esančią informaciją (FR ir LU). EE taip pat siųstų apkaltinamojo nuosprendžio kopiją. 5.2. Prašymai ne baudžiamosios bylos tikslais Pamatinio sprendimo 7 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad jeigu informacijos prašoma ne baudžiamosios bylos tikslais (tai taikoma maždaug 20 proc. visų prašymų), centrinės institucijos gali atsakyti vadovaudamosi nacionaline teise. Atsakyme pateiktina informacija gali būti tokia pat kaip ir pateikiant prašymus dėl baudžiamųjų bylų, atsižvelgiant į nacionalinę teisę, kuria gali būti skirtingai reglamentuojama informacijos aprėptis arba jos teikimo tvarka. Be to, pamatiniame sprendime nustatytos konkrečios taisyklės dėl informacijos, kurią apkaltinamąjį nuosprendį priėmusi valstybė narė yra pripažinusi toliau neperduotina ne baudžiamosios bylos tikslais, perdavimo. Tokiais atvejais pilietybės valstybė narė turėtų prašymą pateikusią valstybę narę paraginti tiesiogiai susisiekti su apkaltinamąjį nuosprendį priėmusia valstybe nare. Taip užtikrinamas aukštas apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės pilietybės valstybei narei perduotų duomenų apsaugos lygis. Visos valstybės narės perkėlė pamatinio sprendimo 7 straipsnio 2 dalį į nacionalinę teisę, tačiau konkrečios nuostatos gerokai skiriasi. Dauguma valstybių narių (BE, BG, CZ, CY, DE, EE, ES, FR, HR, LT, NL, SE, SI ir UK) atsakytų į kitais tikslais pateiktus prašymus pagal savo nacionalinės teisės normas; t. y.: BE atsakytų pagal BE baudžiamojo proceso kodeksą; CZ ir DE nesiųstų kai kurių kitose valstybėse narėse priimtų apkaltinamųjų nuosprendžių, kurių jų nacionaliniai teismai taip pat nelaikytų apkaltinamaisiais nuosprendžiais; DE ir ES siųstų informaciją tais pačiais tikslais ir tokios pat aprėpties kaip ir atitinkamoms savo nacionalinėms institucijoms; EE atsakytų, kai tai leidžiama pagal jos Nuosprendžių registrų įstatymą; FR nurodė nacionaliniame išraše, išduotame ne baudžiamosios bylos tikslais, esančią informaciją; HR atsakytų tam tikrais konkrečiai nurodytais atvejais; LT atsakytų be nuteistojo sutikimo, jeigu pagal jos nacionalinės teisės aktus asmens teisės ir laisvės konkrečioje byloje yra ribojamos dėl jo teistumo; kitu atveju reikalingas asmens sutikimas; NL numato, kad atsakymas gali būti pateiktas atidžiai įvertinus kiekvieną atvejį; perduotinos informacijos aprėptis priklausytų nuo šio vertinimo; SE informacija būtų pateikta, jeigu SE taip pat turėtų teisę gauti šią informaciją iš jos prašančios valstybės narės; be to, kai kurių kategorijų informacijos neleidžiama perduoti kitais, ne baudžiamosios bylos tikslais; SI keistųsi informacija tik apie nacionalinius ir trečiosiose šalyse priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius, bet ne apie kitose valstybėse narėse priimtus ir jai perduotus apkaltinamuosius nuosprendžius; UK nurodė, kad galima perduoti informaciją tik apie pasibaigusį teistumą, kaip tai apibrėžta jos nacionalinės teisės aktuose.

Trys valstybės narės, jeigu numatoma pateikti atsakymą, papildomai reikalauja atitinkamo asmens sutikimo: ES taip yra visada, išskyrus atvejus, kai pagal įstatymą asmuo privalo pateikti pažymą apie teistumą; LT sutikimo reikalaujama tais atvejais, kai asmens teisės ir laisvės nėra ribojamos pagal LT teisės aktus dėl jo teistumo; LU informacija keičiamasi tik jeigu tai susiję su darbu su vaikais ir visuomet būtinas sutikimas. AT, LV, PL ir SK tais atvejais, kai atsakoma į kitais tikslais pateiktus prašymus, nepateikia nuorodos į nacionalinę teisę ir netaiko kitų informacijos apribojimų, taigi nustato, kad informacija gali būti perduota panašiu būdu kaip ir baudžiamosios bylos tikslais. Keturios valstybės narės nesikeičia informacija ne baudžiamosios bylos tikslais, išskyrus atvejus, kai prašymą patiekia fizinis asmuo (FI, HU ir PT) arba jeigu tai susiję su darbu su vaikais (taip įgyvendindamos Direktyvą 2011/93/ES dėl kovos su seksualine prievarta prieš vaikus ir jų seksualiniu išnaudojimu) (LU). Dvi iš minėtų šalių (HU ir LU), taip pat SI, kuri neperduoda kitose valstybėse narėse priimtų apkaltinamųjų nuosprendžių, neįtraukė į savo nuostatas apribojimų dėl tolesnio informacijos perdavimo pagal apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės nustatytas taisykles. FI, HU, LU, SI, EE, FR ir NL nenumatė prievolės nurodyti apkaltinamąjį nuosprendį priėmusią valstybę narę, iš kurios galima gauti riboto naudojimo informaciją. Nors kai kurios valstybės narės (pvz., BG, EE ir SE) numatė, kad siųsdamos pranešimus apie apkaltinamuosius nuosprendžius savo teritorijoje, jos gali apriboti tolesnį šios informacijos perdavimą, numatydamos jos perdavimą tik baudžiamosios bylos tikslais, bet pranešimams iš ES ir PT tokie apribojimai būtų taikomi visada. 5.3. Trečiosios šalies prašymai Pagal pamatinio sprendimo 7 straipsnio 3 dalį atsakydama į trečiųjų šalių (t. y. ES nepriklausančių šalių) prašymus, pilietybės valstybė narė pagal 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytas sąlygas gali perduoti iš kitų valstybių narių gautą informaciją apie apkaltinamąjį nuosprendį. Valstybių narių teisės aktuose nuosprendžių registrų informacijos perdavimas į trečiąsias šalis reglamentuojamas konvencijomis dėl savitarpio teisinės pagalbos, kitais tarptautiniais susitarimais ar specialiosiomis nuosprendžių registrus reglamentuojančių įstatymų nuostatomis. Dauguma valstybių narių (BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, HR, HU, LV, NL, PL, SE, SI, SK ir UK) aiškiai įtraukė 7 straipsnio 3 dalyje numatytą sąlygą į savo teisės aktus. LT atveju apie tai galima spręsti iš konteksto. PT numato, kad į prašymus iš ES nepriklausančių šalių atsakoma pagal taikytinų tarptautinių susitarimų sąlygas, taikant abipusiškumo principą. AT, FR ir LU šioje srityje nėra priėmusios nuostatų. 5.4. Prašymai kitai valstybei narei, kuri nėra pilietybės valstybė narė Kartais prašymas pateikti informaciją yra skiriamas valstybei narei, kuri nėra pilietybės valstybė narė. Pavyzdžiui, apkaltinamąjį nuosprendį priėmusios valstybės narės gali būti paprašyta pateikti informaciją apie apkaltinamuosius nuosprendžius prieš įsigaliojant pamatiniam sprendimui, kurie galėjo būti neperduoti pilietybės valstybei narei, arba prašymas gali būti susijęs su trečiosios šalies piliečiu, kuris taip pat neturi ES pilietybės. Pamatinio sprendimo 7 straipsnio 4 dalyje reikalaujama, kad prašymą gavusi valstybė narė atsakytų į jį, pateikdama jos nuosprendžių registre esamą informaciją apie jos teritorijoje priimtus apkaltinamuosius nuosprendžius ir apkaltinamuosius nuosprendžius dėl ES nepriklausančių šalių piliečių ir asmenų be pilietybės. Atsakymui taikomos tokios pačios sąlygos kaip ir STP konvencijos 13 straipsnyje, t. y. jis yra privalomas ir jame turi būti pateikta visa informacija (jeigu prašymai pateikiami baudžiamosios bylos tikslais) arba pagal nacionalinę teisę (jeigu prašymai pateikiami kitais tikslais). Kalbant apie trečiųjų šalių piliečius, dėl ECRIS mechanizmo, kai visoms valstybėms narėms yra siunčiami bendri prašymai, siekiant nustatyti, ar toks asmuo buvo nuteistas, ir dėl pamatinio sprendimo 7 straipsnio 4 dalyje esančios prievolės atsakyti, valstybėms narėms atsiranda didžiulė administracinė našta, taip pat ir toms (daugumai), kurios neturi prašomos informacijos. Dėl šios priežasties Komisija siūlo priimti dalinio pakeitimo direktyvą dėl keitimosi apkaltinamųjų nuosprendžių informacija apie ES nuteistus trečiųjų šalių piliečius. Dauguma valstybių narių (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LV, NL, PL, PT, SE ir UK) visiškai įgyvendino pamatinio sprendimo 7 straipsnio 4 dalį. Dauguma valstybių narių (AT, CZ, DE, EE, ES, FI, FR, LT, NL, PL ir SE) nedarė jokio skirtumo tarp atsakymų į prašymus dėl jų pačių piliečių, kitų valstybių narių piliečių ir trečiųjų šalių piliečių, baudžiamosios bylos ar kitais tikslais; visi šie klausimai reglamentuojami tomis pačiomis bendrosiomis nuostatomis. Be tokių nuostatų, dvi valstybės narės konkrečiau reglamentuoja, kad informacija turėtų būti teikiama pagal STP konvenciją (HU) arba tarptautines sutartis (LV). FI, HU ir PT atsakytų į prašymus, pateiktus tik baudžiamosios bylos tikslais. BE, BG, CY, HR ir UK priėmė atskirą nuostatą, kuria iš esmės pakartojamas pamatinio sprendimo 7 straipsnio 4 dalies turinys, konkrečiai skirtą atsakymams į prašymus dėl kitų valstybių narių piliečių. Kitos dvi valstybės narės yra priėmusios panašią atskirą nuostatą, tačiau SI ji skirta tik atsakymams dėl trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės (ne kitų valstybių narių piliečių), o SK nurodyta tik tai, kad informacija turėtų būti teikiama tiek, kiek to reikalaujama pagal tarptautinį susitarimą. Atrodo, kad LU neperkėlė šios nuostatos į nacionalinę teisę. 5.5. Atsakymų terminas Atsakymai į prašymus, pateiktus baudžiamosios bylos tikslais ir kitais tikslais, turėtų būti pateikiami iš karto ir bet kuriuo atveju per 10 darbo dienų arba 20 darbo dienų, jeigu prašymą pateikia fizinis asmuo, prašantis informacijos apie savo paties duomenis. Jeigu prašymą gavusiai valstybei narei reikia daugiau informacijos prašymui patikslinti, ji turėtų iš karto kreiptis į prašymą pateikusią valstybę narę ir atsakyti per 10 darbo dienų nuo informacijos gavimo. Beveik visos valstybės narės (AT, BE, CY, CZ, BG, EE, ES, FI, FR, HR, HU, LT, LU, LV, NL, PL, SI, SK ir UK) perkėlė nuostatas dėl terminų į nacionalinę teisę. HU ir PL nepriėmė išsamių nuostatų dėl prašymų pateikti papildomą informaciją. CZ, NL ir SK fizinių asmenų prašymams taip pat taiko 10 d. terminą. SE reglamentavo baudžiamosios bylos, bet ne kitais tikslais pateikiamus prašymus. DE nenurodė jokio termino atsakymams į prašymus pagal pamatinio sprendimo 6 straipsnio 1 dalį, tačiau nurodė terminą atsakymams į fizinių asmenų prašymus. Atrodo, kad PT nėra savo teisės aktuose nustačiusi terminų. 6. Prašymai pateikti informaciją Jeigu informacijos prašoma nacionaliniu lygmeniu baudžiamosios bylos ar kitais tikslais, centrinė valstybės narės institucija pagal savo nacionalinę teisę gali pateikti kitos valstybės narės centrinei institucijai prašymą pateikti informaciją (pamatinio sprendimo 6 straipsnio 1 dalis). Beveik visos valstybės narės (AT, BE, BG, CY, CZ, DE, EE, ES, FI, HR, HU, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI, SK ir UK) priėmė nuostatą, pagal kurią centrinei institucijai leidžiama prireikus prašyti nacionalinėms valdžios institucijoms reikalingos informacijos. Kai kurios valstybės narės (BG, EE, FI, HR, HU, LV, PL, PT, SE ir SI) tiksliai nurodė, kas ir kokiomis aplinkybėmis nacionaliniu lygmeniu gali prašyti centrinės institucijos informacijos. CZ, FI ir HU prašytų informacijos tik baudžiamosios bylos tikslais. PL prašo informacijos pagal valstybės narės, kuriai skirtas prašymas, teisę, o ne savo teisę. FR ir LT nėra priėmusios aiškių nuostatų dėl prašymų pagal 6 straipsnio 1 dalį.