Komisijos komunikatas Tarybai, Europos Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui, Regionų komitetui ir Europos Centriniam Bankui - 2007 m. ES ekonomikos apžvalga - Plečiant Europos produktyvumo ribas {SEC(2007) 1507} /* KOM/2007/0721 galutinis */





[pic] | EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA | Briuselis, 21.11.2007 COM(2007) 721 galutinis KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI, EUROPOS PARLAMENTUI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI, REGIONŲ KOMITETUI IR EUROPOS CENTRINIAM BANKUI 2007 m. ES ekonomikos apžvalgaPlečiant Europos produktyvumo ribas{SEC(2007) 1507} KOMISIJOS KOMUNIKATAS TARYBAI, EUROPOS PARLAMENTUI, EUROPOS EKONOMIKOS IR SOCIALINIŲ REIKALŲ KOMITETUI, REGIONŲ KOMITETUI IR EUROPOS CENTRINIAM BANKUI 2007 m. ES ekonomikos apžvalgaPlečiant Europos produktyvumo ribas Nepaisant didžiulės Europos Sąjungos įvairovės, jos ekonomika viena iš pažangiausių ir produktyviausių pasaulyje. ES vieno darbuotojo darbo našumo ir realių pajamų vienam gyventojui rodikliai yra vieni iš geriausių pasaulyje. Nors neseniai Sąjungos narėmis tapusioms valstybėms, palyginti su kitomis brandesnės rinkos ekonomikos ES narėmis, dar daug reikia nuveikti, jos sparčiai vejasi senbuves: jų pažangą skatina nuolatinės tiesioginės užsienio investicijos, ES sanglaudos politika, taip pat patikima teisinė, reguliavimo ir institucinė infrastruktūra – pagrindinis gerai veikiančios rinkos ekonomikos bruožas. Tačiau Europos Sąjungos ir pažangiausios pasaulio ekonomikos šalies – Jungtinių Amerikos Valstijų – gyvenimo lygis vis dar labai skiriasi. Šeštajame–septintajame dešimtmečiuose Europa sparčiai vijosi JAV, tačiau aštuntojo dešimtmečio pradžioje šis procesas sustojo. Nepaisant sveikintinų rezultatų – pastaraisiais metais padidėjusio darbingo amžiaus žmonių, dalyvaujančių darbo rinkoje, skaičiaus – šiandien gyvenimo lygis ES (matuojamas BVP vienam gyventojui) išlieka 1/3 mažesnis nei JAV. Pagrindinė priežastis – produktyvumo augimo skirtumai. Nors ES valstybių narių patirtis smarkiai skiriasi, produktyvumo augimas (nesvarbu, kaip matuojant: vienos darbo valandos, vieno dirbančiojo ar pagal veiksnių, įskaitant darbą ir kapitalą, derinį) Europos Sąjungoje nuo dešimtojo dešimtmečio vidurio faktiškai sulėtėjo, o Jungtinėse Amerikos Valstijose labai pagreitėjo. Pavyzdžiui, ES-15 vienos valandos darbo našumo augimas sulėtėjo nuo 2 % 1981–1995 m. iki 1½ % 1995–2000 m. ir tuomet iki 1 % 2000–2005 m. Tuo tarpu JAV produktyvumas labai pagerėjo – vidutiniai metiniai produktyvumo augimo rodikliai tais pačiais laikotarpiais gerėjo nuo 1¼ % iki 2 % ir beveik iki 2½ %. 2000 m. kovo mėn. priimdami Lisabonos strategiją, Europos valstybių vadovai pirmenybę teikė siekiui gerinti ES produktyvumo rezultatus ir kartu smarkiai padidinti užimtumą. Šiuos tikslus apibendrina tokie raktažodžiai kaip siekis tapti „žinių ekonomika“ ir kurti „daugiau ir geresnių darbo vietų“. Iki šiol užimtumo pokyčiai iš tiesų daug žadantys. ES-15 užimtumo lygis nuo 1995 m. padidėjo nuo 60 % iki 66 %, o nedarbo lygis staigiai sumažėjo nuo daugiau nei 10 % iki beveik 7 % – toks rezultatas ES nematytas jau daug metų. Turima įrodymų, kad darbo rinkos politikos, kuria siekiama spartinti darbo vietų kūrimą, pastangos jau pasiteisino, o politika, kuria siekiama didinti produktyvumą (įskaitant investicijų į žmogiškąjį kapitalą, reguliavimo sistemos reformos ir verslumo bei naujovių skatinimo priemones), iki šiol nėra tokia veiksminga arba reikia daugiau laiko, kad ji duotų rezultatų. Produktyvumą ir užimtumą galima didinti tuo pat metu. Aišku, norisi daryti prielaidą, kad būtent dėl užimtumo „stebuklo“ pastaruoju metu sulėtėjo produktyvumo augimas, ir tai yra kaina, kurią reikia mokėti už sėkmę užimtumo srityje. Derinant darbo vietų skaičiaus ir produktyvumo didėjimą iš tiesų gali tekti ieškoti kompromiso, jei dėl sparčiau didėjančio užimtumo vienam dirbančiajam teks mažiau kapitalo ir bus įdarbinta daugiau žemos kvalifikacijos darbuotojų. Tačiau šio derinimo poveikis nedidelis ir jį dar labiau nustelbia naujų technologijų ir gerosios patirties kūrimas bei sklaida, su sąlyga, kad tos technologijos ir geroji patirtis iš tiesų sparčiai kuriamos ir skleidžiamos – tai vis dar didelis uždavinys, ypač pažangiausioms valstybėms narėms, kurių technologinio išsivystymo lygis aukštas, bet jos lėtai perima naujausius metodus. Jei darbo ir produktų rinkos tinkamai veikia ir daroma technologinė pažanga, spartų užimtumo ir produktyvumo augimą galima suderinti. Nuo 2005 m. vidurio produktyvumas ES vėl didėja. Tikimasi, kad iš dalies šis pagerėjimas yra struktūrinio, o ne ciklinio pobūdžio, t. y. jo negalima paaiškinti vien paspartėjusiu ekonomikos atsigavimo procesu. Iš tiesų įmanoma, kad ankstesnės produktyvumui skatinti skirtos reformos galiausiai pradeda duoti rezultatų; tokiu atveju pastaruoju metu stebimas produktyvumo didėjimas iš dalies gali būti struktūrinio pobūdžio ir susijęs su didesniu veiksmingumu. Tačiau remiantis kartu su šiuo komunikatu paskelbta 2007 m. ES ekonomikos apžvalga , vertinti reikėtų atsargiai – šiuo metu vis dar trūksta įrodymų, kad struktūrinis produktyvumas didėja. Europos produktyvumą galima skatinti įvairiais būdais: skatinant naujoves, daugiau investuojant į žmogiškąjį ir su IRT susijusį kapitalą, skatinant konkurenciją ir racionalizuojant produktų, darbo ir finansų rinkų reguliavimą. Šios galimybės pabrėžtos 2005 m. peržiūrint Lisabonos ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategiją ir joje daugiau dėmesio skiriant integruotiems visapusiškų reformų paketams, nacionalinei atsakomybei už reformų įsipareigojimus ir didesniam ES ir nacionaliniu lygmeniu vykdomų reformų papildomumui. Nuo dešimtojo dešimtmečio vidurio vyraujanti tendencija rodo, kad Europos Sąjunga dar nepasinaudojo visais informacijos technologijų revoliucijos privalumais ir vis didesnėmis pasaulinio darbo pasidalijimo, siejamo su tarptautine ekonomikos integracija, galimybėmis. Iš Komisijos ir Tarybos vertinimų matyti, kad vykdant reformas padaryta pažanga, tačiau įvairiose valstybėse narėse reformų tempas ir intensyvumas skiriasi. Europos Sąjunga nebegali praleisti progos pasinaudoti struktūrinių reformų teikiamomis galimybėmis sparčiau didinti produktyvumą. Senėjant visuomenei ir didėjant pasaulinei konkurencijai, gyvybiškai svarbu skatinti produktyvumą, kad vidutinės trukmės ir ilguoju laikotarpiu būtų užtikrintas nuolatinis ekonomikos augimas[1]. 1. pagrindinės apžvalgos išvados Europos Sąjungoje produktyvumo augimas sulėtėjo antroje dešimtojo dešimtmečio pusėje. Tuo tarpu Jungtinėse Amerikos Valstijose vyko visiškai priešingas procesas. Minėta tendencija Europoje iš esmės susiformavo dėl ypač sunkių sulėtėjimo padarinių dviejose didžiosiose euro zonos valstybėse narėse, Ispanijoje ir Italijoje; poveikis kitoms didžiosioms valstybėms nebuvo toks didelis. Tiesą sakant, kitaip nei Ispanijoje ir Italijoje, Vokietijos ir Prancūzijos pramonė išvengė dešimtajame dešimtmetyje pasireiškusios bendros neigiamos produktyvumo tendencijos. Nuo šio amžiaus pradžios našumo mažėjimo tendencija ES nebeužregistruota, o nuo 2005 m. vidurio našumas netgi didėjo. Vis dėlto, reikia daryti prielaidą, kad iš dalies šis didėjimas yra cikliškas ir paskatintas spartėjančio ekonomikos atsigavimo, nes šiuo metu nepakanka duomenų, patvirtinančių, kad produktyvumo didėjimas yra struktūrinio pobūdžio. Didžia dalimi ES ir JAV produktyvumo augimo skirtumą nuo 1995 m. galima paaiškinti skirtingomis bendro gamybos veiksnių produktyvumo (BGVP) – veiksmingumo mato, kai naudojami visi gamybos veiksniai, įskaitant darbą, informacijos ir ryšių technologijas (IRT kapitalas) ir tradicinį kapitalą (įranga ir statiniai) – tendencijomis . Kapitalo vienam darbuotojui didėjimo skirtumai turi gerokai mažiau įtakos produktyvumo atotrūkiui tarp ES ir JAV. Tačiau tolesnė kapitalo paslaugų dalies analizė rodo, kad Jungtinėse Valstijose pereinama nuo tradicinio prie su IRT susijusio kapitalo, ypač privačiajame paslaugų sektoriuje, o Europoje panašios tendencijos nematyti. Tiek, kiek tas su IRT susijęs kapitalas skatina produktyvumą, šis perėjimas taip pat gali padėti paaiškinti didėjantį ES ir JAV produktyvumo atotrūkį. Beveik visą ES ir JAV BGVP augimo skirtumą galima paaiškinti prastais vos keleto sektorių rezultatais, o pagrindinį vaidmenį vaidina ekonominės struktūros, lyginamasis sektorių dydis ir reguliavimo klausimai. Išsami kiekvieno sektoriaus analizė rodo, kad tai daugiausia būdinga didmeninei ir mažmeninei prekybai, nekilnojamojo turto ir kitoms verslo paslaugoms, elektros ir optikos prietaisų (įskaitant puslaidininkius – pagrindinį IRT gamybos sektoriaus elementą) sektoriui ir kiek mažiau finansinėms paslaugoms. Nedideles privačiojo sektoriaus išlaidas IRT moksliniams tyrimams ir plėtrai (MTP) Europoje, palyginti su JAV, daugiausia lemia skirtinga sektorių struktūra, visų pirma mažesnė ES moderniųjų technologijų sektoriaus apimtis. Reguliavimo klausimai, ypač patekimo į rinką ir pasitraukimo iš jos taisyklės, vaidina tam tikrą vaidmenį verslo ir finansinių paslaugų srityje, o prastus produktyvumo rezultatus ES mažmeninės ir didmeninės prekybos sektoriuose iš dalies galima paaiškinti ribotomis galimybėmis pasinaudoti masto ekonomija. Teigiama yra tai, kad, palyginti su JAV, Europos Sąjungai žymiai geriau sekasi vadinamuosiuose tinklų sektoriuose, kuriuose per pastaruosius du dešimtmečius dėl reguliavimo panaikinimo iniciatyvų padidėjo veiksmingumas. Lėtėjant ES produktyvumo augimui tuo pat metu užimtumas didėjo precedento neturinčiu mastu. Galima pagrįstai užduoti klausimą, ar šie du reiškiniai tarpusavyje susiję. Teiginius apie galimą produktyvumo ir užimtumo kompromisą tam tikru mastu galima pagrįsti remiantis pokario ekonomikos istorija. Aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose Europos Sąjungoje produktyvumas sparčiai didėjo, o užimtumo augimas buvo vangus; tuo tarpu Jungtinėse Amerikos Valstijose vyravo priešinga tendencija – sparčiai augo užimtumas, o produktyvumo augimas sulėtėjo. Tuo laikotarpiu naftos kainų šuoliai ir susijęs faktinių darbo užmokesčio sąnaudų padidėjimas (nes reikalaudami didesnių atlyginimų darbuotojai perkėlė didesnių energijos kainų poveikį darbdaviams) daugelyje ES valstybių paskatino darbą keisti kapitalu, o tai reiškia, kad darbo našumas sparčiai didėjo masiškai mažinant darbo vietų skaičių. Šį reiškinį interpretuoti kaip produktyvumo ir užimtumo kompromisą tam tikra prasme yra teisinga, tačiau toks interpretavimas taip pat gali būti klaidinantis. Pabrėžtina, kad JAV patirtis nuo dešimtojo dešimtmečio vidurio neatitinka kompromiso tarp užimtumo ir produktyvumo sampratos, nes jų rezultatai buvo puikūs abiejose srityse. Dėl naujovių ir geresnių darbo metodų (kurie per pastarąjį dešimtmetį būdingi JAV ekonomikai) smarkiai padidėjo produktyvumas, todėl tiek darbas, tiek kapitalas tapo produktyvesni, ir tai paskatino abiejų šių veiksnių paklausą. Taigi naujovės visiškai nepakenkė užimtumui ir paprastai jam nekenkia, išskyrus tuos atvejus, kai darbo rinkos institucijos priešinasi pokyčiams, o įmonėms rinkoje nesudaromos sąlygos prisitaikyti. Užimtumo augimas gali būti siejamas su tam tikrais produktyvumo nuostoliais, tačiau poveikis bendrai tendencijai yra menkas. Tam tikros darbo rinkos reformos, kaip antai lanksčių darbo sutarčių ir darbo valandų įvedimas, taip pat užimtumui palanki derybų dėl darbo užmokesčio praktika, gali tam tikru mastu sumažinti produktyvumą, nes įdarbinamos ne tokios produktyvios darbo jėgos grupės ir vienam darbuotojui tenka mažiau kapitalo. Tai iš esmės patvirtina empirinė analizė, nors minėtas poveikis atrodo gana nedidelis. Ekonometrinio tyrimo duomenimis dėl minėto kompromiso gali būti prarandama 10–40 % produktyvumo atitinkamai padidėjus užimtumui, o Ekonomikos ir finansų generalinio direktorato makroekonometrinis modelis QUEST rodo, kad produktyvumas sumažėtų maždaug 20 % atitinkamai didėjant užimtumui. Iš ekonometrinių skaičiavimų matyti, kad dėl politikos priemonių, kuriomis skatinamos laikinųjų dalinio užimtumo darbuotojų (angl. marginal workers ) darbo perspektyvos (kaip antai finansinės laikino darbo ir darbo ne visą darbo dieną paskatos, tikslinis mokesčių sumažinimas žemos kvalifikacijos ir (arba) mažas pajamas gaunantiems darbuotojams, užimtumo subsidijos, tiesioginės darbo vietų kūrimo schemos ir privilegijos dirbantiems asmenims), tas priemones taikančiose šalyse 2001–2006 m. užimtumas galėjo padidėti šiek tiek daugiau nei 1 %; taip pat būtų pasireiškęs nedidelis – nuo ¼ % iki ½ % – neigiamas poveikis produktyvumo augimui arba maždaug 25 % teigiamas poveikis užimtumui. Be to, tam tikrose šalyse, pavyzdžiui, Italijoje ir Ispanijoje, nelegalių darbuotojų legalizavimas galėjo neigiamai paveikti darbo našumo statistiką. Pastarojo meto užimtumo ir produktyvumo pokyčius sąlygojo skirtingos priežastys, tačiau visapusiška darbo vietų kūrimo ir ekonomikos augimo strategija gali būti naudinga abiems sritims. Tai geriausiai galima pasiekti įgyvendinant politiką, kuria siekiama kurti žinių visuomenę; šis tikslas – vienas iš Europos Sąjungos politikos darbotvarkės prioritetų, kaip matyti iš Lisabonos strategijos ekonomikos augimui ir darbo vietų kūrimui. Įgyvendindamos šią strategiją valstybės narės savo nacionalinėse reformų programose numatė daugybę politikos priemonių, kuriomis siekiama skatinti bendrą gamybos veiksnių produktyvumą. Politikos kryptis, kuriomis siekiama skatinti produktyvumą tuo pat metu remiant užimtumo tikslus, galima suskirstyti į tris grupes: i) žinių kaupimas, ii) konkurencinių jėgų stiprinimas ir iii) lankstumo skatinimas. i) Žinioms kaupti reikia daugiau ir kokybiškesnių investicijų į MTP ir žmogiškąjį kapitalą. Pasitelkus politikos priemones siekiama mažinti Jungtinių Amerikos Valstijų ir Europos Sąjungos atotrūkį investicijų į MTP ir žmogiškąjį kapitalą srityje. JAV į MTP investuojama beveik 3 % BVP, o į švietimą – daugiau nei 7 %, tuo tarpu ES į šias sritis atitinkamai investuojama beveik 2 % ir 5½ %. Pastangų spręsti šiuos klausimus ES imtasi dar prieš 2000 m. priimant Lisabonos strategiją, pavyzdžiui, pasitelkus Bolonijos procesą, kuriuo siekta sukurti Europos švietimo erdvę ir suderinti akademines kvalifikacijas. Kuriant Europos mokslinių tyrimų erdvę siekiama įveikti susiskaldymą ir užtikrinti platesnį investicijų į MTP poveikį. Be to, pagal Lisabonos strategiją valstybės narės įsipareigojo didinti MTP išlaidas (didžiąją lėšų dalį turės skirti privatusis sektorius, o tai – pagrindinis MTP išlaidų atotrūkio tarp ES ir JAV šaltinis), kelti formaliojo išsilavinimo ir darbo jėgos įgūdžių lygį. Visuomenės paramą investicijoms į MTP ir švietimui skatina teigiamas tokios veiklos poveikis gerovei ir ekonomikos augimui. QUEST sistema atlikto modeliavimo rezultatai iš tikrųjų įrodo, kad veiksmais investicijoms į MTP skatinti būtų galima gerokai paspartinti ekonomikos ir produktyvumo augimą. Konkrečiai, jei MTP intensyvumas ES padidėtų nuo 1,8 % BVP 2005 m. iki planuojamo 2,6 % BVP lygio 2010 m. (remiantis pačių valstybių narių nacionalinėse reformų programose išsikeltais tikslais), tiek BVP, tiek produktyvumo augimas padidėtų 0,2 procentinio punkto per metus. Be to, šis poveikis galėtų būti dvigubai didesnis, jei būtų atsižvelgta į palankius tarpvalstybinius aspektus. Nors poveikis bendrai užimtumo būklei būtų minimalus, tačiau vietoj mažos kvalifikacijos darbuotojų paklausos padidėtų aukštos kvalifikacijos darbuotojų paklausa, todėl santykinai padidėtų pastarųjų darbo užmokestis, turint omenyje nelanksčią aukštos kvalifikacijos darbuotojų pasiūlą trumpuoju ir vidutinės trukmės laikotarpiu. Kad MTP politika būtų veiksminga, būtinos tam tikros prielaidas. Nepaisant tam tikrų prielaidų, pirmiau minėtas teigiamas poveikis nepasireikš. Pavyzdžiui, galimas pakeitimo efektas, jei privatusis sektorius pasinaudos valstybės subsidijomis, kad sumažintų savo skiriamas lėšas. Taip pat neaišku, ar vyriausybė geriau nei privatusis sektorius sugebės atrinkti MTP projektus, kuriuos verta įgyvendinti, nors ši problema nebus tokia aktuali, jei parama bus teikiama mokesčių lengvatų forma (vietoj tikslinių dotacijų). Tačiau teikiant mokesčių lengvatas kyla didesnė „savaimiškumo nuostolių“ (angl. deadweight losses ) rizika, jei vyriausybė subsidijuos į MTP investuojamas lėšas, kurios būtų investuotos bet kuriuo atveju. Ši institucinė rizika gali būti ne tokia aktuali, jei aplinka, kurioje veikia privačiojo ir viešojo sektoriaus dalyviai, bus palanki, įskaitant veiksmingą intelektinės nuosavybės teisių apsaugą, gerai išsilavinusią bei kvalifikuotą darbo jėgą, veiksmingą konkurenciją ir tvirtas viešojo ir privačiojo sektoriaus sąsajas mokslinių tyrimų srityje. Visoje Europos Sąjungoje taip pat reikia užtikrinti veiksmingą ir rentabilią švietimo sistemą. Tam tikrose valstybėse narėse švietimo sistema yra itin neveiksminga, nes yra įrodymų, kad kitos valstybės narės pasiekia tokių pat rezultatų turėdamos gerokai mažiau išteklių; kitaip tariant, su panašiais ištekliais galima pasiekti geresnių rezultatų. Tai kelia ypač didelį susirūpinimą, nes žmogiškasis kapitalas savaime yra ne tik svarbus darbo jėgos kokybės ir produktyvumo veiksnys, bet ir gali padidinti valstybių galimybes kurti naujoves. Visų pirma aukšto technologinio išsivystymo valstybės (t. y. dauguma ES valstybių narių) turi stiprinti gebėjimą perimti naujas technologijas, o tam reikia dėti daug pastangų švietimo, ypač aukštojo mokslo, kokybei užtikrinti ir, jei įmanoma, tobulinti. ii) Produktyvumo lygiui ir augimo tempui užtikrinti būtina konkurencija . Dėl konkurencijos rinkoje įmonėms daromas spaudimas kurti naujoves ir sudaromos sąlygos įmonių kaitai, nes konkurencingos įmonės skatinamos patekti į rinką, o ne tokios konkurencingos – iš jos pasitraukti. Susirūpinimas, kad intensyvi konkurencija neskatins įmonių kurti naujoves, nes dėl spaudimo mažinti pelno maržą būtų sunku sukaupti naujovėms diegti būtinas lėšas, yra nepagrįstas, nors iš pateiktų įrodymų galima spręsti, kad naujovių srityje paprastai pirmauja rinkoje dominuojanti įmonė. Konkurencijai skatinti ES įgyvendina trijų krypčių politiką, kuri neabejotinai gali padėti didinti produktyvumą, nors tai nėra jos pagrindinis tikslas. Konkrečiai, tinkamai veikiančioje bendrojoje rinkoje produktyvumas skatinamas įmonėms suteikiant daugiau galimybių konkuruoti tarptautiniu mastu, pasinaudoti masto ekonomija (taip pat MTP srityje) ir sudarant palankesnes sąlygas tarpvalstybiniu mastu perduoti technologijas ir valdymo įgūdžius. Kaip jau minėta, produktyvumo rezultatams, be kita ko, įtakos turėjo vadinamųjų tinklų sektorių, kaip antai telekomunikacijų, elektros energijos, dujų, pašto paslaugų, geležinkelių, kelių ir oro transporto sektorių, liberalizavimas ir reguliavimas. Galiausiai pati konkurencijos politika padėjo sumažinti patekimo į rinką kliūtis ir padidino antikonkurencinių veiksmų kainą. Empirinio tyrimo duomenys patvirtina numatytą teigiamą rinkos atvėrimo konkurencijai poveikį ne tik produktyvumui ir augimui, bet ir užimtumui. QUEST sistema atlikto modeliavimo, kurio tikslas – įvertinti kiekvienos iš šių politikos sričių atskirai arba jų bendrą poveikį, rezultatai patvirtina poreikį užtikrinti konkurenciją visuose ekonomikos sektoriuose. Apskaičiavus 1995–2003 m. vykdytų produktų rinkos reformų makroekonominį poveikį, modeliavimo rezultatai rodo teigiamą beveik 1½ % poveikį BVP, kuris atsirastų dėl 1 % padidėjusio užimtumo ir ½ % padidėjusio darbo našumo. Tai dar kartą patvirtina, kad politika, kuria siekiama didinti produktyvumą, gali turėti teigiamos įtakos užimtumui, t. y. kartais daroma prielaida apie užimtumo ir produktyvumo kompromisą yra klaidinga. iii) Reikia daugiau lankstumo , kad gamybos struktūros galėtų sklandžiai pereiti prie didesnės gamybos specializacijos ir įvairinimo naujose srityse, suteikiančiose tam tikrą santykinį pranašumą. Iniciatyvos išplėsti technologinių galimybių ribas (būtinos tam, kad būtų galima išlaikyti gebėjimą konkuruoti pasaulio mastu) kainuos, nes jas įgyvendinant prireiks struktūrinių ekonomikos pokyčių. Taigi ekonomikos gebėjimas prisitaikyti ypač svarbus ne tik tam, kad būtų galima sklandžiai atlaikyti ekonomikos sukrėtimus nesukeliant ilgalaikio sąstingio, bet ir užtikrinti, kad būtų maksimaliai pasinaudota technologijų pažanga. Tačiau daugelio ES valstybių narių gebėjimas prisitaikyti yra ribotas, kitaip nei Jungtinių Amerikos Valstijų, kur manoma, kad beveik pusė bendro produktyvumo augimo rezultatų – išteklių perskirstymo nukreipiant juos naujoviškai veiklai pasekmė. ES gebėjimą prisitaikyti prie technologinių pokyčių taip pat mažina ribotas darbo rinkos institucijų ir taisyklių leidžiamas lankstumas. Visų pirma pernelyg griežtas darbo apsaugos reguliavimas ir per dideli minimalūs atlyginimai gali trukdyti darbo jėgos judumui. Apskritai struktūrinio pobūdžio kliūtys, trukdančios įmonėms patekti į rinką ir plėstis, prisideda prie ES ir JAV produktyvumo skirtumų. Pastaraisiais metais ES valstybės narės ėmėsi priemonių įmonių ir darbo jėgos judumui skatinti, tačiau reikia daugiau ir platesnio masto veiksmų. Tomis priemonėmis daugiausia buvo siekiama mažinti administracines naujų rinkos dalyvių išlaidas ir gerinti mažųjų ir vidutinių įmonių (MVĮ) galimybes gauti finansavimą. Be to, kelios valstybės narės peržiūrėjo savo bankroto įstatymus, kad paskatintų įmones rizikuoti. Kyla tam tikrų abejonių, atsižvelgiant į tai, kad politikos priemonės (pavyzdžiui, socialinio draudimo įmokų sumažinimas tuo atveju, jei darbuotojų skaičius neviršija nustatytos ribos), skirtos tam tikro dydžio įmonėms (paprastai MVĮ), gali neskatinti tų įmonių plėstis ir peržengti reikalavimų atitikimo ribos – o tai kainuoja dar brangiau, nes nustatyta, kad naujų įmonių produktyvumo rezultatai labai pagerėja joms plečiantis. Apskritai ketvirtadaliu sumažinus visų Europos įmonių administracines išlaidas (kurios sudaro maždaug 3–4 % BVP), BVP galėtų padidėti 1 %. Pašalinus geografinio ir profesinio darbo jėgos judumo kliūtis, taip pat būtų skatinama veiksmingiau paskirstyti išteklius ir padidėtų augimo potencialas; siekiant sėkmingai pereiti prie žinių ekonomikos, būtina įgyvendinti mokymosi visą gyvenimą iniciatyvas. 2. Išvados ir pagrindinis poveikis politikai Būtina keisti požiūrį. Globalizacija ir IRT revoliucija privertė suabejoti keliais plačiai paplitusiais teiginiais, pavyzdžiui, kad tik didelės valstybės ir didelės bendrovės gali būti technologijų lyderės ir kad prekyba – pagrindinė technologijų sklaidos priemonė. Dabar paaiškėjo, kad mažos valstybės gali būti specializuotų sričių technologijų lyderės, kad naujas technologijas dažnai sukuria ir pradeda taikyti mažos ką tik įsteigtos įmonės ir kad tarptautinis mokslo darbuotojų ir finansinio kapitalo judumas, o ne prekyba yra pagrindinės technologijų sklaidos priemonės. Šiuo metu vis labiau sutariama dėl to, kas stabdo produktyvumo augimą ir kokių priemonių reikia imtis produktyvumui didinti. Su darbo ir produktų rinkomis susiję apribojimai, atvirumo tiesioginėms užsienio investicijoms trūkumas, kliūtys, trukdančios naudotis naujomis technologijomis ar jas kurti bei skleisti ilgainiui gali tapti pagrindinėmis produktyvumo augimo kliūtimis. Konkurencijai palankus produktų rinkos reguliavimas, MTP veikla ir žmogiškojo kapitalo kokybė – tai veiksniai, kuriais skatinamas BGVP augimas. Tuo pat metu reikia užtikrinti platesnius teisės aktų bei reguliavimo tikslus ir jų teikiamą naudą; pabrėžtina, kad reguliavimo priemonėmis netgi galima skatinti kurti naujoves (pavyzdžiui, ekologines naujoves arba nustatant standartus pagal „top-runner“ programas skatinti naudoti atsinaujinančiosios energijos išteklius ar energiją taupančius produktus). Pašalinti pagrindines vangaus produktyvumo augimo priežastis – vienas iš svarbiausių ir sudėtingiausių Europos Sąjungos ekonominės politikos uždavinių. Produktyvumo augimo skatinimo politiką būtina įgyvendinti plačiu mastu, kad būtų lengviau prisitaikyti prie sparčiai kintančios pasaulinės ekonomikos aplinkos ir įgyvendinti susijusius didesnio konkurencingumo uždavinius. Produktyvumo augimo skatinimo politika taip pat gali padėti spręsti socialines, ekonomines ir biudžeto problemas, kurios Europos socialinės gerovės valstybėms kyla senėjant gyventojams. Ją įgyvendinant taip pat bus lengviau prisitaikyti prie nepalankių konkurencingumo pokyčių euro zonoje. Pagrindinis peržiūrėtos Lisabonos strategijos ekonomikos augimui ir darbo vietų kūrimui tikslas išlieka aktualus, ir jo reikėtų aktyviai siekti perėjus į kitą strategijos įgyvendinimo etapą. Dabar, kai ankstesnės reformos pradeda duoti rezultatų, dar svarbiau daugiau dėmesio skirti tokiems tikslams kaip MTP ir naujovių kūrimas, dinamiškesnė verslo aplinka, didesnės užimtumo galimybės, daugiau investicijų į žmones, energetika ir klimato kaita. Įgyvendinant kelių pagrindinių sričių politiką galima labai prisidėti prie spartesnio produktyvumo augimo Europos Sąjungoje. Iš analizės, kuria grindžiamas šis komunikatas, matyti, kad tomis politikos sritimis reikia siekti: - Skatinti daugiau investuoti į MTP. Visų pirma, pasitelkus geriau rinkai tinkamas finansavimo sistemas, kaip antai rizikos kapitalo finansavimas, reikėtų skatinti privačiojo sektoriaus investicijas. Svarbus tokios politikos elementas gali būti mokesčių lengvatos, tačiau reikėtų stengtis kuo labiau mažinti vadinamuosius savaimiškumo nuostolius ir užtikrinti papildomumą. Reikia užtikrinti tvirtas viešojo ir privačiojo sektorių sąsajas mokslinių tyrimų srityje ir kartu veiksmingiau apsaugoti intelektinės nuosavybės teises. - Kurti pasaulinio lygio mokslinių tyrimų ir švietimo įstaigas. Aukšto lygio vadovavimo ir mokslinių tyrimų įgūdžiai padės kurti daugiau naujovių ir skleisti naujas technologijas. Norint plėsti MTP veiklą, reikia daugiau kvalifikuotų mokslo darbuotojų, kitaip padidėjus tokių darbuotojų paklausai tik padidės sąnaudos atlyginimams ir bus ribojama kitokia investicinė veikla. Bolonijos proceso iniciatyvos, kuriomis siekiama suderinti akademines kvalifikacijas ir sukurti Europos mokslinių tyrimų erdvę, turėtų padėti skatinti skubiai būtiną tarptautinį kvalifikuotų mokslo darbuotojų judumą. Be specialių mokslinių tyrimų iniciatyvų, ES patrauklumas kvalifikuotiems migrantams gali padidėti įvedus ES mėlynąją kortelę (vadovaujantis JAV žaliosios kortos pavyzdžiu). Kai kuriose šalyse būtina spręsti švietimo sistemų neefektyvumo problemą ir pasiekti geresnių rezultatų. Švietimo ir mokymo sistemas reikia pritaikyti taip, kad jos geriau atitiktų žinių ekonomikos ir visuomenės poreikius. - Sukurti tinkamai veikiančią, atvirą ir konkurencingą bendrąją rinką. Norint skatinti naujoves, labai svarbu aktyviai didinti konkurenciją rinkose, ypač liberalizuojant paslaugų sektorių, kur produktyvumo augimo potencialas yra didžiausias. Dinamišką ir konkurencingą verslo aplinką galima sukurti pasitelkus lankstesnę ir paprastesnę reguliavimo ir institucinę sistemą, kuri sudarytų sąlygas lengvai pradėti ir baigti tam tikrą veiklą. To labiausiai reikia paslaugų sektoriuje, ypač mažmeninės prekybos srityje. Šioje srityje pavyzdžiu galėtų būti veiksmingumo laimėjimai, susiję su tinklų sektorių reguliavimo panaikinimu per pastaruosius du dešimtmečius. Reikia pabrėžti, kad užtikrinti skaidrią, veiksmingą bei poreikius atitinkančią reguliavimo sistemą ir pašalinti nereikalingus administracinius formalumus, kurie stabdo augimą ir trukdo kurti naujoves, yra bendras ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategijos tikslas. - Skatinti integruotą požiūrį, kad padidėtų lankstumas ir saugumas darbo rinkoje. Įgyvendinant šiuolaikinę socialinę ir darbo rinkos politiką, veiksmingumo siekį ir teisingumo svarbą galima suderinti. Užimtumui didinti ir darbuotojų judumui palengvinti reikėtų rengti ir įgyvendinti lankstumo ir užimtumo garantijų (angl. flexicurity ) strategijas suderinant šiuos keturis vienas kitą papildančius aspektus: i) lanksčios ir patikimos sutartinės priemonės, ii) visapusiškos mokymosi visą gyvenimą strategijos, iii) veiksminga aktyvi darbo rinkos politika ir iv) tinkamos pajamų rėmimo sistemos. - Gerinti viešųjų finansų kokybę. Poreikis didinti konkurencingumą, susirūpinimas dėl fiskalinio tvarumo, didėjantys mokesčių mokėtojų reikalavimai veiksmingiau panaudoti valstybės lėšas ir poreikis persvarstyti valstybės intervencijos į ūkį mastą paskatino biudžetuose daugiau dėmesio skirti augimą skatinančiai veiklai, o mokesčius ir viešojo sektoriaus išteklių paskirstymą organizuoti taip, kad didėtų rezultatyvumas ir veiksmingumas. Tuo tikslu, inter alia , reikia modernizuoti viešąjį administravimą – tai gali būti pagrindinė priemonė išlaidų kontrolei ir biudžeto konsolidavimui užtikrinti. Būtinybė pasiekti ir išlaikyti patikimą viešųjų finansų būklę, vengiant išstumti privačiąsias lėšas, kurių reikia valstybės deficitui finansuoti, savaime yra esminė sąlyga didelėms ir ilgalaikėms privačiojo sektoriaus kapitalo investicijoms skatinti. Nors daug tokio požiūrio aspektų pastaraisiais metais jau paskelbti atskirų ES valstybių narių reformų programose ir tam tikrais atvejais buvo įgyvendinti praktiškai, tam, kad šis procesas būtų sėkmingas, reikia dar labiau keisti požiūrį tiek valstybių, tiek Europos lygmeniu. Visapusiška strategija, kurioje efektyvumas derėtų su teisingumu, turėtų padėti suteikti piliečiams įgūdžių, paramą ir paskatų, būtinų jų sėkmei kintančiame pasaulyje. Lisabonos ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo strategija – veiksminga priemonė valdyti šį pereinamąjį procesą, kuris būtinas siekiant išplėsti Europos produktyvumo ribas. [1] Žr. taip pat Komisijos komunikatą „Siekiant didesnio produktyvumo: pagrindiniai 2007 m. Europos konkurencingumo ataskaitos aspektai.“ COM (2007) 666 galutinis.