Tarptautinė jūrų tyrinėjimo taryba (angl. santrumpa ICES) kas dvejus metus teikia išsamią giliavandenių žuvų išteklių biologinės būklės apžvalgą. Naujausios ICES rekomendacijos paskelbtos 2016 m. birželio mėn. Į šį pasiūlymą, kuriuo nustatomos žvejybos galimybės, įtraukti ir elementai, pagrįsti dar viena apžvalga, kurią 2016 m. liepos mėn. atliko Žuvininkystės mokslo, technikos ir ekonomikos komitetas (angl. santrumpa STECF). Ir iš ICES, ir iš STECF rekomendacijų matyti, kad dauguma šiame pasiūlyme aptariamų giliavandenių žuvų išteklių vis dar žvejojami netausiai ir kad norint užtikrinti tų išteklių tvarumą jų žvejybos galimybės turėtų būti toliau mažinamos, kol būklės pokyčiai taps teigiami. Tai sudaro pagrindą nustatyti giliavandenių žuvų išteklių žvejybos galimybes, remiantis Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1380/2013 3 straipsnio c punkte nustatytu principu, pagal kurį bendros žuvininkystės politikos sprendimų priėmimas turi būti paremtas, be kita ko, mokslinėmis rekomendacijomis.

Bendrosios aplinkybės ES nuo 2003 m. giliavandenių žuvų rūšių žvejybą reguliuoja nustatydama bendrus leidžiamus sužvejoti kiekius (toliau – BLSK) pagal rūšį bei žvejybos rajoną ir didžiausias žvejybos pastangas, leidžiamas šiaurės rytų Atlanto vandenyno dalyje. 2015 ir 2016 m. tam tikrų rūšių giliavandenių žuvų BLSK nustatytas 2014 m. gruodžio 15 d. Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1367/2014, kuriuo nustatomos Sąjungos žvejybos laivams taikomos tam tikrų giliavandenių žuvų išteklių 2015 m. ir 2016 m. žvejybos galimybės. Sąjunga turi išimtinę kompetenciją nustatyti ir paskirstyti žvejybos galimybes. Su tausiu gyvųjų vandens išteklių naudojimu susiję įpareigojimai yra nustatyti Reglamento (ES) Nr. 1380/2013 2 straipsnyje. Visų pirma to reglamento 2 straipsnio 2 dalyje nustatytas žuvininkystės valdymui taikomas atsargumo principas (apibrėžtas to reglamento 4 straipsnio 1 dalies 8 punkte) ir numatyta, kad bendra žuvininkystės politika siekiama atkurti ir išlaikyti didžiausią galimą tausios žvejybos laimikį. Be to, remiantis to reglamento 16 straipsnio 4 dalimi, žvejybos galimybės turi būti nustatomos atsižvelgiant į 2 straipsnio 2 dalyje nustatytus tikslus. Maža to, giliavandenės žvejybos galimybės turėtų būti nustatomos remiantis tarptautiniais susitarimais, inter alia, 1995 m. Jungtinių Tautų susitarimu dėl vienos valstybės ribas viršijančių žuvų išteklių ir toli migruojančių žuvų išteklių apsaugos ir valdymo (toliau – 1995 m. JT susitarimas dėl žuvų išteklių). Visų pirma atsargumas svarbus, jei informacija netiksli, nepatikima arba nepakankama. Pagal 1995 m. JT susitarimo dėl žuvų išteklių 6 straipsnio 2 dalį tinkamos mokslinės informacijos nebuvimas neturi būti priežastis, dėl kurios būtų atidėtas išteklių išsaugojimo ir valdymo priemonių įgyvendinimas ar dėl kurios tų priemonių visai nebūtų imamasi. Siūlomi BLSK taip pat atitinka 2008 m. Jungtinių Tautų Maisto ir žemės ūkio organizacijos tarptautines giliavandenės žvejybos atviroje jūroje valdymo gaires, patvirtintas vėlesnėmis JT Generalinės Asamblėjos rezoliucijomis (2007 m. Rezoliucija Nr. 61/105, 2009 m. Rezoliucija Nr. 64/72 ir naujausia 2015 m. Rezoliucija Nr. 70/235). Nemažą dalį giliavandenių žuvų išteklių naudoja ir kitos žvejojančios šalys, visų pirma Norvegija, Islandija, Farerų Salos, Rusija bei Marokas, ir reikia siekti susitarimo dėl suderintų valdymo priemonių su tomis žvejojančiomis šalimis arba – jei ištekliai gyvena tarptautiniuose vandenyse – Žvejybos šiaurės rytų Atlante komisijoje (angl. NEAFC), tačiau, kol tokie susitarimai bus pasiekti, Europos Sąjungos laivams reikia taikyti vienašales priemones. Jos padės išvengti pirmiau minėtų neigiamų nereglamentuojamos žvejybos pasekmių ir išteklių išeikvojimo.