Oficialusis leidinys C 291 , 13/10/2000 p. 0001 - 0044



Komisijos pranešimas Vertikaliųjų apribojimų gairės (2000/C 291/01) (tekstas svarbus EEE) TURINYS I. ĮVADAS 1–7 1. Gairių paskirtis 1–4 2. 81 straipsnio taikymas vertikaliesiems susitarimams 5–7 II. VERTIKALIEJI SUSITARIMAI, KURIE PAPRASTAI NEPATENKA Į 81 STRAIPSNIO 1 DALIES REGULIAVIMO SRITĮ 8–20 1. Mažareikšmio poveikio susitarimai bei smulkios ir vidutinės įmonės (SVĮ) 8–11 2. Atstovavimo sutartys 12–20 III. BENDROSIOS IŠIMTIES REGLAMENTO TAIKYMAS 21–70 1. Bendrosios išimties reglamentu sukurtas saugus prieglobstis 21–22 2. Bendrosios išimties reglamento taikymo sritis 23–45 3. Sunkūs apribojimai pagal Bendrosios išimties reglamentą 46–56 4. Bendrosios išimties reglamento sąlygos 57–61 5. Neteisėtumo prielaidos už Bendrosios išimties reglamento taikymo ribų nebuvimas 62 6. Įspėjamojo pranešimo nereikalingumas 63–65 7. Atskyrimas 66–67 8. Produktų, platinamų toje pačioje paskirstymo sistemoje, "portfelis" 68–69 9. Pereinamasis laikotarpis 70 IV. BENDROSIOS IŠIMTIES ATŠAUKIMAS IR BENDROSIOS IŠIMTIES REGLAMENTO NETAIKYMAS 71–87 1. Atšaukimo procedūra 71–79 2. Bendrosios išimties reglamento netaikymas 80–87 V. RINKOS APIBRĖŽIMAS IR RINKOS DALIES APSKAIČIAVIMAS 88–89 1. Komisijos pranešimas dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 88 2. Atitinkama rinka, naudojama apskaičiuoti 30 % rinkos dalį pagal Bendrosios išimties reglamentą 89–95 3. Atitinkama rinka, naudojama individualiam įvertinimui 96 4. Rinkos dalies apskaičiavimas pagal Bendrosios išimties reglamentą 97–99 VI. ĮGYVENDINIMO POLITIKA ATSKIRAIS ATVEJAIS 100–229 1. Analizės schema 103–136 1.1. Neigiamos vertikaliųjų apribojimų pasekmės 103–114 1.2. Teigiamos vertikaliųjų apribojimų pasekmės 115–118 1.3. Bendrosios vertikaliųjų apribojimų vertinimo taisyklės 119 1.4. Analizės metodas 120–136 1.4.1. Svarbūs vertinimo pagal 81 straipsnio 1 dalį veiksniai 121–133 1.4.2. Svarbūs vertinimo pagal 81 straipsnio 3 dalį veiksniai 134–136 2. Konkrečių vertikaliųjų apribojimų analizė 137–229 2.1. Įsipareigojimas nekonkuruoti prekėmis su kitais prekių ženklais 138–160 2.2. Išimtinis paskirstymas 161–177 2.3. Išimtinis pirkėjo paskyrimas 178–183 2.4. Pasirinktinis paskirstymas 184–198 2.5. Franšizė 199–201 2.6. Išimtinis tiekimas 202–214 2.7. Susiejimas 215–224 2.8. Rekomenduojamos ir maksimalios perpardavimo kainos 225–228 2.9. Kiti vertikalieji apribojimai 229 I. ĮVADAS 1. Gairių paskirtis 1) Šios gairės nustato vertikaliųjų susitarimų įvertinimo pagal EB sutarties 81 straipsnį principus. Vertikalieji susitarimai yra apibrėžti 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms (Bendrosios išimties reglamentas) [1] (žr. 23–45 dalis) 2 straipsnio 1 dalyje. Šios gairės neprieštarauja galimam lygiagrečiam Sutarties 82 straipsnio taikymui vertikaliesiems susitarimams. Gairės sudarytos tokiu būdu: - II skyriuje (8–20 dalys) aprašomi vertikalieji susitarimai, kurie paprastai nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, - III skyriuje (21–70 dalys) komentuojamas Bendrosios išimties reglamento taikymas, - IV skyriuje (71–87 dalys) aprašomi bendrosios išimties atšaukimo ir Bendrosios išimties reglamento netaikymo principai, - V skyriuje (88–99 dalys) skirtas rinkos apibrėžimo ir rinkos dalies apskaičiavimo klausimams, - VI skyriuje (100–229 dalys) aprašoma bendra analizės schema ir Komisijos įgyvendinimo politika tam tikrais vertikaliųjų susitarimų atvejais. 2) Šiose gairėse analizė taikoma ir prekėms, ir paslaugoms, nors tam tikri vertikalieji apribojimai daugiausia yra taikomi prekių paskirstymui. Be to, vertikalieji susitarimai gali būti sudaryti tarpinių ir galutinių prekių bei paslaugų atžvilgiu. Jei kitaip nenurodoma, tekste pateikta analizė ir argumentai taikomi visoms prekių ir paslaugų grupėms ir visų lygių prekybai. Terminas "produktas" apima ir prekes, ir paslaugas. Terminai "tiekėjas" ir "pirkėjas" vartojami kalbant apie visus prekybos lygius. 3) Išleisdama šias gaires, Komisija siekia padėti įmonėms pačioms įvertinti savo vertikaliuosius susitarimus pagal EB konkurencijos taisykles. Toliau šiose gairėse nustatyti standartai turi būti taikomi kiekvienam atvejui atskirai. Negali būti mechaninio taikymo. Kiekvienas atvejis turi būti vertinamas pagal jo faktus. Komisija gaires turi taikyti pagrįstai ir lanksčiai. 4) Šios gairės neprieštarauja galimam Pirmosios instancijos teismo ir Europos Bendrijų Teisingumo Teismo aiškinimui, susijusiam su 81 straipsnio taikymu vertikaliesiems susitarimams. 2. 81 straipsnio taikymas vertikaliesiems susitarimams 5) EB sutarties 81 straipsnis taikomas vertikaliesiems susitarimams, kurie gali turėti įtakos prekybai tarp valstybių narių ir kurie trukdo, riboja ar iškraipo konkurenciją (toliau – Vertikalieji apribojimai) [2]. 81 straipsnis sukuria tinkamą teisinį pagrindą įvertinti vertikaliuosius apribojimus, pripažįstant skirtumus tarp antikonkurencinių ir prokonkurencinių pasekmių: 81 straipsnio 1 dalis draudžia tuos susitarimus, kurie akivaizdžiai riboja ar iškraipo konkurenciją, tuo tarpu 81 straipsnio 3 dalis nustato išimtį susitarimams, kurių teikiama nauda yra reikšmingesnė nei jų antikonkurencinis poveikis. 6) Daugeliu vertikaliųjų apribojimų atvejų pavojus konkurencijai gali kilti tik jei nėra pakankamos konkurencijos tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais, t. y. jei egzistuoja tam tikra rinkos galia tiekėjų ar pirkėjų arba abiem lygiais. Jei yra nepakankama konkurencija tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais, tuomet svarbu apsaugoti konkurenciją tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu ir tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais. 7) Konkurencijos apsauga yra pirmutinis EB konkurencijos politikos tikslas, nes tai padidina vartotojų gerovę ir leidžia efektyviai paskirstyti išteklius. Komisija, taikydama EB konkurencijos taisykles, turi pasirinkti ekonominį požiūrį, paremtą poveikiu rinkai; vertikalieji susitarimai turi būti analizuojami atsižvelgiant į jų teisinį ir ekonominį kontekstą. Tačiau esant apribojimams, išvardytiems Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnyje, Komisijai nereikia įvertinti tikrojo poveikio rinkai. Rinkos integracija yra papildomas EB konkurencijos politikos tikslas. Rinkos integracija padidina konkurenciją Bendrijoje. Įmonėms neturi būti leidžiama sukurti privačių kliūčių tarp valstybių narių, kuriose sėkmingai buvo pašalintos valstybinės kliūtys. II. VERTIKALIEJI SUSITARIMAI, KURIE PAPRASTAI NEPATENKA Į 81 STRAIPSNIO 1 DALIES REGULIAVIMO SRITĮ 1. Mažareikšmio poveikio susitarimai bei smulkios ir vidutinės įmonės (SVĮ) 8) Susitarimams, kurie negali turėti pastebimos įtakos prekybai tarp valstybių narių ar kurių tikslas ar padarinys negali būti pastebimas konkurencijos ribojimas, 81 straipsnio 1 dalis netaikoma. Bendrosios išimties reglamentas taikomas tik susitarimams, kurie patenka į 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Šios gairės neprieštarauja nei galiojančios, nei jokio būsimo de minimis pranešimo [3] taikymui. 9) Laikantis de minimis pranešimo 11, 18 ir 20 punktuose sunkių apribojimų ir didėjančio poveikio klausimams nustatytų sąlygų, vertikalieji susitarimai, sudaryti tarp įmonių, kurių rinkos dalis atitinkamoje rinkoje nėra didesnė kaip 10 %, paprastai nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį. Nedaroma prielaidos, kad vertikalieji susitarimai tarp įmonių, užimančių daugiau kaip 10 % rinkos, automatiškai pažeidžia 81 straipsnio 1 dalį. Susitarimai tarp įmonių, kurių rinkos dalis didesnė kaip 10 %, vis dar gali neturėti pastebimos įtakos prekybai tarp valstybių narių ar gali pastebimai neriboti konkurencijos [4]. Tokie susitarimai turi būti vertinami atsižvelgiant į jų teisinį ir ekonominį kontekstą. Individualių susitarimų vertinimo kriterijai yra nustatyti 100–229 dalyse. 10) Kai yra sunkūs apribojimai, apibrėžti de minimis pranešime, 81 straipsnio 1 dalis gali būti taikoma esant ir mažesnei kaip 10 % rinkos daliai, jeigu yra daroma pastebima įtaka prekybai tarp valstybių narių ir pastebimai ribojama konkurencija. Šiuo atveju yra atsižvelgiama į atitinkamą Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo precedentą [5]. Taip pat yra atsižvelgiama į tam tikrą situaciją, kai išleidžiamas naujas produktas ar įeinama į naują rinką - tai yra aptariama šių gairių 119 dalies 10 punkte. 11) Be to, Komisija laikosi nuomonės, kad priklausomai nuo didėjančio poveikio ir sunkių apribojimų, susitarimai tarp smulkių ir vidutinių įmonių, kaip apibrėžta Komisijos rekomendacijos 96/280/EB [6] priede, retai kada gali turėti pastebimą įtaką prekybai tarp valstybių narių ar pastebimai riboti konkurenciją pagal 81 straipsnio 1 dalį, taigi paprastai tokie susitarimai nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį. Tais atvejais, kai tokie susitarimai vis dėlto atitinka 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas, Komisija dėl nepakankamo Bendrijos intereso paprastai turi susilaikyti nuo bylos iškėlimo, nebent tokios įmonės kolektyviai ar individualiai užima dominuojančią padėtį esminėje bendrosios rinkos dalyje. 2. Atstovavimo sutartys 12) 12–20 dalys pakeičia 1962 m. pranešimą dėl išimtinių prekiavimo sutarčių su prekiautojais [7]. Šios dalys turi būti skaitomos kartu su Tarybos direktyva 86/653/EEB [8]. Atstovavimo sutartys sudaromos tuomet, kai juridinis ar fizinis asmuo (atstovas) yra įgaliojamas kito asmens (atstovaujamojo) naudai arba paties atstovo vardu, arba atstovaujamojo vardu derėtis ir (arba) sudaryti sutartis: - dėl prekių ir paslaugų atstovaujamajam pirkimo, arba - atstovaujamojo tiekiamų prekių ir paslaugų pardavimo. 13) Sudarius tikrąsias atstovavimo sutartis, atstovui duodami įpareigojimai dėl atstovaujamojo naudai suderėtų ir (arba) sudarytų sutarčių nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Lemiamas veiksnys įvertinant, ar taikytina 81 straipsnio 1 dalis, yra atstovo prisiimta finansinė ar prekybinė rizika, susijusi su veikla, kuriai jį atstovu paskyrė atstovaujamasis. Šiuo atveju įvertinant nėra svarbu, ar atstovas dirbo vienam, ar keliems atstovaujamiesiems. Netikrosioms atstovavimo sutartims gali būti taikoma 81 straipsnio 1 dalis, tuomet bus taikomi Bendrosios išimties reglamentas ir kiti šių gairių skyriai. 14) Yra dvi finansinės ir komercinės rizikos rūšys, svarbios atstovavimo sutarčių tikrąjį pobūdį vertinant pagal 81 straipsnio 1 dalį. Pirma, yra rizika, tiesiogiai susijusi su atstovaujamojo vardu atstovo sudarytomis ir (arba) suderėtomis sutartimis, pavyzdžiui, sutartys dėl (prekių) atsargų finansavimo. Antra, egzistuoja rizika, susijusi su tam tikromis rinkos investicijomis. Tai investicijos, kurių reikia tam tikros rūšies atstovo veiklai, kuriai jį paskyrė atstovaujamasis, t. y. investicijos, kurių reikia, kad atstovas galėtų sudaryti ir (arba) suderėti tokios rūšies sutartį. Tokios investicijos paprastai yra prarandamos, jei nutraukiant tam tikrą veiklą jų negalima panaudoti kitai veiklai ar parduoti be didelių nuostolių. 15) Atstovavimo sutartis yra laikoma tikra atstovavimo sutartimi, todėl nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, jei atstovas, atstovaujamojo vardu sudarydamas ir (arba) suderėdamas sutartis arba darydamas tam tikras rinkos investicijas, susijusias su šia veiklos sritimi, visai nerizikuoja arba jo rizika yra minimali. Tokiu atveju pardavimas ar pirkimas yra atstovaujamojo veiklos dalis, netgi jei atstovas yra atskira įmonė. Taigi atstovaujamajam tenka finansinė ir komercinė rizika, o atstovas nevykdo nepriklausomos ūkinės veiklos toje veiklos srityje, kuriai atstovaujamasis jį paskyrė atstovu. Priešingu atveju atstovavimo sutartys nėra laikomos tikrosiomis atstovavimo sutartimis ir gali patekti į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį. Tokiu atveju atstovui tenka tokia rizika, ir jis turi būti laikomas nepriklausomu prekeiviu, kuriam turi būti suteikta laisvė pasirinkti prekybos strategiją siekiant susigrąžinti investicijas, padarytas pagal savo sutartis ar konkrečias rinkos investicijas. Apskritai rizika, susijusi su atstovavimo paslaugų teikimu, t. y. rizika, susijusi su atstovo pajamų priklausomybe nuo jo sėkmės darbe ar su bendromis investicijomis, pavyzdžiui, nuomojant patalpas ar samdant personalą, nėra svarbi šiam vertinimui. 16) Rizikos klausimas turi būti vertinamas kiekvienu atveju atskirai ir labiau atsižvelgiant į tikrąją ekonominę padėtį, o ne į teisinę formą. Vis dėlto Komisija laikosi nuomonės, kad paprastai 81 straipsnio 1 dalis neturi būti taikytina atstovų įpareigojimams atstovaujamojo vardu suderėtų ir (arba) sudarytų sutarčių atžvilgiu, kai pagal sutartį pirktų ar parduotų prekių nuosavybė nepereina atstovui ar kai atstovas pats neteikia sutartų paslaugų, taip pat kai atstovas: - neprisideda prie išlaidų, susijusių su sutarties prekių ar paslaugų teikimu/pirkimu, įskaitant prekių pervežimo išlaidas. Tai nereiškia, kad atstovas negali teikti transportavimo paslaugų, jeigu išlaidas dengia atstovaujamasis, - nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nėra įpareigotas investuoti į prekybos reklamavimą, t. y. daryti įnašus į reklamai skirtą atstovaujamojo biudžetą, - savo rizika ar sąskaita nelaiko sutarties prekių atsargų, įskaitant atsargų finansavimo išlaidas ir atsargų praradimo išlaidas, ir gali grąžinti neparduotas prekes atstovaujamajam be išlaidų, nebent atsiranda atstovo kaltė (pvz., nesilaikė saugumo priemonių, kad išvengtų atsargų praradimo), - nesukuria ir (arba) neteikia paslaugų po pardavimo, remonto paslaugų ar garantinių paslaugų, nebent tai visiškai padengia atstovaujamasis, - neinvestuoja į įrangą, patalpas ar personalo mokymą; pavyzdžiui, benzino saugojimo rezervuaras, reikalingas mažmeninėje prekyboje benzinu, ar tam tikra programinė įranga, reikalinga draudimo agentams draudimo polisų pardavimui, - neprisiima atsakomybės už parduoto produkto sukeltą žalą trečiosioms šalims (produkto atsakomybė), nebent jis kaip atstovas yra atsakingas už kaltę šiuo atžvilgiu, - neatsako už pirkėjų sutarčių nevykdymą, išskyrus atstovo komisinių praradimą, nebent atstovas yra atsakingas už kaltę (pvz., nesilaikė protingų atsargumo priemonių ar apsisaugojimo nuo vagystės priemonių ar nepranešė apie vagystę atstovaujamajam ar policijai, ar nepranešė atstovaujamajam visos būtinos turimos informacijos apie pirkėjo finansinį patikimumą). 17) Tai nėra išsamus sąrašas. Tačiau kai atstovas patiria vieną ar daugiau pirmiau išvardytų išlaidų ar riziką, tuomet 81 straipsnio 1 dalis gali būti taikoma taip, kaip bet kokiam vertikaliajam susitarimui. 18) Jei atstovavimo sutartis nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, tuomet visi atstovų įpareigojimai, susiję su atstovaujamojo vardu sudarytomis ir (arba) suderėtomis sutartimis, nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį. Paprastai turi būti laikoma, kad visi toliau išvardyti įpareigojimai, tenkantys atstovui, sudaro neatskiriamą atstovavimo sutarčių dalį, nes kiekvienas iš jų siejasi su atstovaujamojo kompetencija nustatyti atstovo veiklos sritį sutarties prekių ar paslaugų atžvilgiu, kuri yra svarbi, jei atstovaujamasis yra pasirengęs imtis atsakomybės, taigi ir nustatyti komercinę strategiją: - teritorijos, kurioje atstovas gali parduoti šias prekes ar paslaugas, apribojimas, - vartotojų, kuriems atstovas gali parduoti šias prekes ar paslaugas, apribojimas, - kainų ir sąlygų, kuriomis atstovas privalo parduoti šias prekes ar paslaugas, nustatymas. 19) Be to, be pagrindinių pirkimo ar pardavimo sąlygų, kuriomis atstovas atstovaujamojo vardu perka ar parduoda sutarties prekes ar paslaugas, atstovavimo sutartys neretai apibrėžia atstovo ir atstovaujamojo tarpusavio santykius. Pirmiausia jose gali būti nuostata, neleidžianti atstovaujamajam paskirti kitą atstovą tam tikros rūšies sandorio, pirkėjo ar teritorijos atžvilgiu (išimtinio atstovavimo nuostata), ir (arba) nuostata, neleidžianti atstovui dirbti įmonių, konkuruojančių su atstovaujamuoju, atstovu ar paskirstytoju (nekonkuravimo nuostata). Išimtinio atstovavimo nuostata siejasi tik su konkurencija tarp tam tikrų prekių, turinčių tą patį prekių ženklą, ir paprastai nesukels antikonkurencinio poveikio. Nekonkuravimo nuostatos, įskaitant nuostatą nekonkuruoti pasibaigus terminui, yra susijusios su konkurencija tarp tam tikrų prekių, turinčių skirtingus prekių ženklus, ir gali pažeisti 81 straipsnio 1 dalį, jei tai veda prie išstūmimo iš atitinkamos rinkos, kurioje yra perkamos ar parduodamos sutarties prekės ar paslaugos (žr. VI skyriaus 2.1 dalį). 20) Atstovavimo sutartis taip pat gali patekti į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, net jei atstovaujamajam tenka visa atitinkama finansinė ir komercinė rizika, kai tokia sutartis sudaro galimybes sudaryti slaptą susitarimą. Pavyzdžiui, tai gali būti atvejis, kai keli atstovaujamieji kartu naudoja tuos pačius atstovus, kitiems atstovaujamiesiems neleisdami naudotis tais atstovais, arba kai jie naudoja atstovus, kad susitartų dėl strategijos rinkoje ar tarpusavyje pasikeistų slapta rinkos informacija. III. BENDROSIOS IŠIMTIES REGLAMENTO TAIKYMAS 1. Bendrosios išimties reglamentu sukurtas saugus prieglobstis 21) Bendrosios išimties reglamentas sukuria teisėtumo prielaidą vertikaliesiems susitarimams, priklausomai nuo tiekėjo ir pirkėjo rinkos dalies. Pagal Bendrosios išimties reglamento 3 straipsnį, apskritai tai yra tiekėjo rinkos dalis rinkoje, kurioje jis parduoda sutarties prekes ar paslaugas, ir tai nulemia bendrosios išimties taikomumą. Kad būtų taikoma bendroji išimtis, ši rinkos dalis neturi būti didesnė kaip 30 % Tiktai kai susitarimas numato išimtinio tiekimo įsipareigojimą, apibrėžtą Bendrosios išimties reglamento 1 straipsnio c punkte, kad būtų taikoma bendroji išimtis, pirkėjo rinkos dalis, kurioje jis perka prekes ar paslaugas, dėl kurių sutarta, neturi būti didesnė kaip 30 % Rinkos dalies klausimai aptariami V skyriuje (88–99 dalys). 22) Ekonominiu požiūriu vertikalusis susitarimas gali turėti įtakos ne tik rinkoje tarp tiekėjo ir pirkėjo, bet ir vartotojų rinkoje. Supaprastintas Bendrosios išimties reglamento traktavimas, kai atsižvelgiama tik į tiekėjo arba pirkėjo rinkos dalį (kaip gali nutikti) rinkoje tarp šių dviejų šalių, yra pagrįstas tuo, kad kai rinkos dalis yra mažesnė nei 30 %, poveikis esančioms vartotojų rinkoms paprastai bus nedidelis. Be to, kadangi reikia tik nustatyti rinką tarp tiekėjo ir pirkėjo, yra lengviau taikyti Bendrosios išimties reglamentą ir dėl to padidėja teisinis tikrumas, tuo tarpu išimtį atšaukus (žr. 71–87 dalys) atsiranda galimybė spręsti galimas problemas kitose susijusiose rinkose. 2. Bendrosios išimties reglamento taikymo sritis i) Vertikaliųjų susitarimų apibrėžimas 23) Vertikalieji susitarimai Bendrosios išimties reglamento 2 straipsnio 1 dalyje yra apibrėžti kaip "susitarimai ar suderinti veiksmai tarp dviejų ar daugiau įmonių, kurių kiekviena, vykdydama susitarimo sąlygas, veikia skirtingame gamybos ar paskirstymo grandinės lygyje, ir kurie yra susiję su sąlygomis, suteikiančiomis galimybę šalims pirkti, parduoti ar perparduoti tam tikras prekes ar paslaugas". 24) Apibrėžime yra trys pagrindiniai elementai: - susitarimas ar suderinti veiksmai tarp dviejų ar daugiau įmonių. Šis elementas neapima vertikaliųjų susitarimų su galutiniais vartotojais, kurie nėra įmonės; apskritai susitarimai su galutiniais vartotojais nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, nes šis straipsnis taikomas tik susitarimams tarp įmonių, įmonių asociacijų sprendimams ir suderintiems veiksmams. Tai nepanaikina galimybės taikyti Sutarties 82 straipsnį, - susitarimas ar suderinti veiksmai yra tarp įmonių, kurių kiekviena vykdydama susitarimo sąlygas veikia skirtingame gamybos ar paskirstymo grandinės lygyje. Tai, pavyzdžiui, reiškia, kad viena įmonė gamina žaliavas, kurias kita įmonė naudoja savo gamybai, arba kad pirmoji įmonė yra gamintoja, kita – didmenininkė, o trečioji – mažmenininkė. Tai neužkerta kelio įmonei būti aktyviai daugiau nei viename gamybos ar paskirstymo grandinės lygyje, - susitarimai ir suderinti veiksmai susiję su sąlygomis, kuriomis susitarimo šalys, tiekėjas ir pirkėjas, "gali pirkti, parduoti ar perparduoti tam tikras prekes ar paslaugas". Tai atspindi Bendrosios išimties reglamento tikslą apimti pirkimo ir paskirstymo susitarimus. Tie susitarimai, kurie apibrėžia tiekėjo tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų pirkimo, pardavimo ar perpardavimo sąlygas ir (arba) kurie apibrėžia pirkėjo prekių ar paslaugų, į kurias yra inkorporuotos tos (tiekėjo) prekės ar paslaugos, pardavimo sąlygas. Taikant Bendrosios išimties reglamentą ir tiekėjo tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos, ir galutinės prekės ar paslaugos yra laikomos sutarties prekėmis ar paslaugomis. Reglamentas taip pat apima vertikaliuosius susitarimus, susijusius su visomis galutinėmis ir tarpinėmis prekėmis ir paslaugomis. Vienintelė išimtis yra automobilių sektorius, kol šiam sektoriui galios atskira bendroji išimtis, nustatyta Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1475/95 [9]. Tiekėjo tiekiamas prekes ar teikiamas paslaugas pirkėjas gali perparduoti ar naudoti kaip išteklius savo paslaugų ar prekių gamybai. 25) Bendrosios išimties reglamentas taip pat taikomas prekėms, kurios parduodamos ar perkamos, kad būtų išnuomotos trečiosioms šalims. Tačiau reglamentas neapima pačių nuomos sutarčių, nes tiekėjas nei prekių, nei paslaugų neparduoda pirkėjui. Apskritai Bendrosios išimties reglamentas neapima apribojimų ar įpareigojimų, nesusijusių su pirkimo, pardavimo ar perpardavimo sąlygomis, pavyzdžiui, įpareigojimo, trukdančio susitarimo šalims vykdyti nepriklausomus mokslinius tyrimus ir taikomąją veiklą, kuriuos šalys šiaip jau gali įtraukti į vertikalųjį susitarimą. Be to, 2 straipsnio 2–5 dalys tiesiogiai ar netiesiogiai iš Bendrosios išimties reglamento taikymo srities išskiria tam tikrus vertikaliuosius susitarimus. ii) Vertikalieji konkurentų susitarimai 26) Bendrosios išimties reglamento 2 straipsnio 4 dalis iš reglamento taikymo srities aiškiai išskiria "vertikaliuosius susitarimus, sudarytus tarp konkuruojančių įmonių". Vertikalieji konkurentų susitarimai, kurie gali sudaryti sąlygas atsirasti slaptam susitarimui, bus aptariami Gairėse, skirtose 81 straipsnio taikymui horizontaliajam bendradarbiavimui [10]. Tačiau tokių susitarimų vertikalieji aspektai turi būti įvertinti šiose Gairėse. Bendrosios išimties reglamento 1 straipsnio a punktas konkuruojančias įmones apibrėžia kaip "esamus ar potencialius tiekėjus toje pačioje produktų rinkoje" nepriklausomai nuo to, ar jie konkuruoja toje pačioje geografinėje rinkoje, ar ne. Konkuruojančios įmonės yra įmonės, kurios yra esami ar potencialūs sutarties prekių ar paslaugų arba šių prekių ar paslaugų pakaitalų tiekėjai ir teikėjai. Potencialus tiekėjas yra įmonė, kuri iš tikrųjų negamina konkuruojančio produkto, bet galėtų jį gaminti, ir tikėtina, kad jį gamintų reaguodama į mažą ir ilgalaikį atitinkamą kainos padidėjimą, jei nebūtų susitarimo. Tai reiškia, kad įmonė galėtų prisiimti, – ir tikėtina, kad prisiimtų, – būtinas papildomas investicijas ir per 1 metus pradėtų tiekti produktą rinkai. Šis vertinimas turi būti realistiškai pagrįstas; neužtenka tik teorinės galimybės įeiti į rinką [11]. 27) Yra trys išimtys iš taisyklės, kai vertikalieji konkurentų susitarimai apskritai išskiriami iš reglamento taikymo srities; visos trys išimtys yra nustatytos 2 straipsnio 4 dalyje ir susijusios su neabipusiais susitarimais. Neabipusis susitarimas reiškia, pavyzdžiui, kad nors vienas gamintojas tampa kito gamintojo produktų paskirstytoju, šis netampa pirmojo gamintojo produktų paskirstytoju. Bendrosios išimties reglamentas apima neabipusį konkurentų susitarimą, kai, pirma, pirkėjo apyvarta nėra didesnė kaip 100 mln. eurų arba, antra, tiekėjas yra prekių gamintojas ir tiekėjas, o pirkėjas yra tik konkuruojančių prekių paskirstytojas, bet ne gamintojas, arba, trečia, tiekėjas teikia paslaugas keliuose prekybos lygiuose, o pirkėjas neteikia konkuruojančių paslaugų tame prekybos lygyje, kuriame jis jas perka. Antroji išimtis apima dvejopą paskirstymą, t. y. tam tikrų prekių gamintojas kartu platina savo prekes, konkuruodamas su nepriklausomu savo prekių paskirstytoju. Paskirstytojas, kuris pateikia gamintojui specifikacijas gaminti tam tikras prekes su jo ženklu, pats nebus laikomas tokių savo ženklo prekių gamintoju. Trečioji išimtis taikoma esant panašiai dvejopo paskirstymo padėčiai, bet čia teikiant paslaugas tiekėjas yra ir paslaugų teikėjas pirkėjo lygiu. iii) Mažmenininkų asociacijos 28) Bendrosios išimties reglamento 2 straipsnio 2 dalis į šio reglamento taikymo sritį įtraukia įmonių asociacijų vertikaliuosius susitarimus, kurie tenkina tam tikras sąlygas, o visų kitų asociacijų sudarytiems vertikaliesiems susitarimams Bendrosios išimties reglamentas netaikomas. Bendrosios išimties reglamentas apima vertikaliuosius susitarimus, sudarytus tarp asociacijos ir jos narių ar tarp asociacijos ir jos tiekėjų tik jei visi nariai yra prekių (ne paslaugų) mažmeniniai pardavėjai ir jei kiekvieno atskiro asociacijos nario apyvarta nėra didesnė kaip 50 mln. eurų. Mažmenininkai yra paskirstytojai, perparduodantys prekes galutiniam vartotojui. Jei tik nedaugelio asociacijos narių apyvarta nežymiai viršys 50 mln. eurų ribą, tai paprastai neturėtų pakeisti vertinimo pagal 81 straipsnį. 29) Įmonių asociacija gali sudaryti ir horizontaliuosius, ir vertikaliuosius susitarimus. Horizontalieji susitarimai turi būti vertinami pagal Gaires, skirtas 81 straipsnio taikymui horizontaliajam bendradarbiavimui. Jei taip įvertinus padaroma išvada, kad įmonių bendradarbiavimas pirkimo ar pardavimo srityje yra priimtinas, tolesnis vertinimas turi būti reikalingas analizuojant asociacijų sudarytus vertikaliuosius susitarimus su jų tiekėjais ar jų atskirais nariais. Tas vertinimas turi remtis Bendrosios išimties reglamentu ir šiomis gairėmis. Pavyzdžiui, asociacijos narių sudaryti susitarimai ar asociacijų sprendimai, t. y. sprendimas reikalauti, kad nariai pirktų iš asociacijos, arba sprendimas nariams paskirti išimtines teritorijas, pirmiausia turėtų būti vertinami kaip horizontalieji susitarimai. Tik jei toks vertinimas yra teigiamas, yra prasmės vertinti vertikaliuosius asociacijos ir atskirų narių ar asociacijos ir tiekėjų susitarimus. iv) Vertikalieji susitarimai, kuriuose yra nuostata dėl intelektinės nuosavybės teisių (INT) 30) Bendrosios išimties reglamento 2 straipsnio 3 dalis į šio reglamento taikymo sritį įtraukia vertikaliuosius susitarimus, kuriuose yra nuostata, susijusi su INT perdavimu pirkėjui ar pirkėjo naudojimusi INT, ir taip iš Bendrosios išimties reglamento išskiria visus kitus vertikaliuosius susitarimus, turinčius nuostatų dėl INT. Bendrosios išimties reglamentas taikomas vertikaliesiems susitarimams, turintiems nuostatą dėl INT, kai tenkinamos tokios penkios sąlygos: - INT nuostatos turi būti vertikaliųjų susitarimų dalis, t. y. susitarimas su sąlygomis, kurioms esant susitarimo šalys gali pirkti, parduoti ar perparduoti tam tikras prekes ar paslaugas, - INT turi būti perleistos pirkėjui arba pirkėjas turi jomis naudotis, - INT nuostatos neturi būti pagrindinis susitarimo objektas, - INT turi būti tiesiogiai susijusios su tuo, kad pirkėjas ar jo klientai naudoja, parduoda ar perparduoda prekes ar paslaugas. Franšizės atveju, kai prekiavimas yra INT naudojimo tikslas, prekes ar paslaugas platina pagrindinis franšizės gavėjas ar gavėjai, - nuostatose dėl INT, susijusiose su sutarties prekėmis ar paslaugomis, neturi būti konkurencijos apribojimų, turinčių tokį pat tikslą ar poveikį kaip ir vertikalieji apribojimai, kuriems netaikoma išimtis pagal Bendrosios išimties reglamentą. 31) Šios sąlygos užtikrina, kad Bendrosios išimties reglamentas taikomas vertikaliesiems susitarimams, kai prekių ar paslaugų naudojimas, pardavimas ar perpardavimas gali būti efektyvesnis, nes pirkėjui yra perduotos INT ar suteikta teisė naudotis INT. Kitaip tariant, apribojimams, susijusiems su INT perdavimu ar naudojimu, reglamentas gali būti taikomas tuomet, kai pagrindinis susitarimo tikslas yra prekių ar paslaugų pirkimas ar paskirstymas. 32) Pirmoji sąlyga paaiškina, kad kontekstas, kuriame yra numatytos INT, yra susitarimas pirkti ar paskirstyti prekes arba susitarimas pirkti ar teikti paslaugas, bet ne susitarimas, susijęs su INT perdavimu ar licencijos gaminti prekes suteikimu, ar grynoji licencinė sutartis. Pavyzdžiui, Bendrosios išimties reglamentas netaikomas: - susitarimui, kai viena šalis kitai šaliai perduoda receptą ir suteikia licenciją gaminti gėrimą pagal tą receptą, - susitarimams, kai viena šalis suteikia kitai šaliai šabloną arba originalą ir suteikia licenciją gaminti arba paskirstyti kopijas, - prekės ženklo ar simbolio tikrajai licencijai, suteikiamai prekiavimo tikslu, - rėmimo sutartims dėl teisės reklamuoti save kaip oficialų įvykio rėmėją, - autorių teisių licencijavimui, pavyzdžiui, transliavimo sutartys dėl teisės įrašyti ir (arba) transliuoti įvykį. 33) Antroji sąlyga paaiškina, kad Bendrosios išimties reglamentas netaikomas, kai pirkėjas suteikia INT tiekėjui, – nesvarbu, ar INT yra susijusios su gamybos, ar su paskirstymo būdu. Bendrosios išimties reglamentas netaikomas susitarimams dėl INT perdavimo tiekėjui ir nustatantiems galimus tiekėjo pardavimų apribojimus. Tai reiškia, kad subranga dėl gamybinės, prekybinės ar mokslinės patirties (know-how) perdavimo subrangovui [12] nepatenka į Bendrosios išimties reglamento taikymo sritį. Tačiau Bendrosios išimties reglamentas taikomas vertikaliesiems susitarimams, kuriais pirkėjas tiekėjui perduoda tik specifikacijas, kuriose aprašytos tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos. 34) Trečioji sąlyga aiškiai teigia, kad, siekiant taikyti Bendrosios išimties reglamentą, pagrindinis susitarimo tikslas turi būti ne INT perdavimas ar licencijos suteikimas. Pagrindinis tikslas turi būti prekių ar paslaugų pirkimas ar paskirstymas, o INT nuostatos turi padėti įgyvendinti vertikalųjį susitarimą. 35) Ketvirtoji sąlyga reikalauja, kad suteikus INT pirkėjui ar jo klientams turi būti lengviau naudoti, parduoti arba perparduoti prekes ar paslaugas. Paprastai licencijos suteikėjas tiekia prekes ar teikia paslaugas naudojimui arba perpardavimui, bet licencijos gavėjas gali jas nupirkti ir iš trečio tiekėjo. INT nuostatos paprastai susijusios su prekių ar paslaugų pardavimu. Pavyzdžiui, tai yra franšizės susitarimas, kai teisių turėtojas (franšizės davėjas) parduoda naudotojui (franšizės gavėjui) prekes, kad šis jas perparduotų, ir, be to, suteikia naudotojui (franšizės gavėjui) licenciją naudotis jo prekės ženklu bei gamybine, prekybine ar moksline patirtimi (know-how) parduodant prekes. Tai gali būti ir tokiu atveju, kai koncentruoto ekstrakto tiekėjas suteikia pirkėjui licenciją atskiesti ir išpilstyti į butelius ekstraktą ir parduoti gėrimą. 36) Penktoji sąlyga visų pirma reiškia, kad INT nuostatos neturi turėti tokio pat tikslo ir poveikio kaip sunkūs apribojimai, išvardyti Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnyje, arba kaip kuris nors apribojimas, išskirtas iš Bendrosios išimties reglamento taikymo srities, kaip numatyta jo 5 straipsnyje (žr. 46–61 dalis). 37) Intelektinės nuosavybės teisės, kurios gali būti laikomos padedančiomis įgyvendinti vertikalųjį susitarimą, kaip nurodyta Bendrosios išimties reglamento 2 straipsnio 3 dalyje, paprastai yra susijusios su trimis pagrindinėmis sritimis: prekės ženklais, autorių teisėmis ir gamybine, prekybine ar moksline patirtimi (know-how). Prekės ženklas 38) Prekės ženklo suteikimas paskirstytojui gali būti susijęs su licencijos turėtojo produktų paskirstymu tam tikroje teritorijoje. Jei tai yra išimtinė licencija, susitarimas prilygsta išimtiniam paskirstymui. Autorių teisės 39) Autorių teisių savininkai gali įpareigoti prekių, kurioms taikomos autorių teisės (knygos, programinė įranga ir kt.), perpardavėjus perparduoti prekes tik jei pirkėjas, kuris yra kitas perpardavėjas arba galutinis vartotojas nepažeidžia autorių teisių. Tokiam perpardavėjo įpareigojimui, jei jis išvis patenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, taikomas Bendrosios išimties reglamentas. 40) Susitarimai, kuriais perparduoti tiekiamos programinės įrangos nešėjų kopijos, kai perpardavėjas nėra įsigijęs licencijos, suteikiančios kokias nors teises į programinę įrangą, o turi tik teisę perparduoti nešėjų kopijas, taikant Bendrosios išimties reglamentą yra laikomi prekių tiekimo perparduoti susitarimais. Taip platinant autorių teisių savininkas programinės įrangos licenciją perduoda tik programinės įrangos naudotojui. Tai tokia licencija, kai sąlygų rinkinys yra įrašytas į kietojo disko kopijos paketą, kurį atidarydamas galutinis naudotojas patvirtina, kad sutinka su tomis sąlygomis. 41) Autorių teisių turėtojas gali įpareigoti techninės kompiuterių įrangos su programine įranga, kurią saugo autorių teisės, pirkėjus nepažeisti autorių teisių, pavyzdžiui, nedaryti kopijų ir taip neperparduoti programinės įrangos arba nedaryti kopijų ir nenaudoti programinės įrangos su kita technine kompiuterių įranga. Tokiems naudojimo apribojimams, jei jie išvis patenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, taikomas Bendrosios išimties reglamentas. Gamybinė, prekybinė ar mokslinė patirtis (know-how) 42) Franšizės sutartys, išskyrus pramones franšizės sutartis, yra akivaizdžiausias pavyzdys, kai prekiavimo tikslu gamybinė, prekybinė ar mokslinė patirtis (know-how) yra perduodama pirkėjui. Franšizės sutartys apima intelektinės nuosavybės teisių, susijusių su prekių ženklais ar simboliais ir gamybinės, prekybinės ar mokslinės patirties (know-how) taikymu platinant ir naudojant prekes ar teikiant paslaugas, licencijas. Be INT licencijos, paprastai teisių turėtojas (franšizės davėjas) naudotojui (franšizės gavėjui) visą sutarties galiojimo laikotarpį teikia komercinę ir techninę pagalbą, – tai yra viešųjų pirkimų paslaugos, mokymas, patarimai dėl nekilnojamojo turto, finansų planavimas ir pan. Licencija ir pagalba yra sudedamosios verslo, kuriam taikoma franšizė, dalys. 43) Bendrosios išimties reglamentas taikomas franšizės sutarčių licencijavimui, jei tenkinamos visos penkios 30 dalyje išvardytos sąlygos. Paprastai taip ir įvyksta, kadangi pagal daugumą franšizės sutarčių, įskaitant pagrindines franšizės sutartis, teisių turėtojas (franšizės davėjas) tiekia prekes ir (arba) teikia paslaugas, pirmiausia komercinės ar techninės pagalbos paslaugas, naudotojui (franšizės gavėjui). INT padeda naudotojui (franšizės gavėjui) perparduoti teisių turėtojo (franšizės davėjo) ar jo paskirto tiekėjo tiekiamus produktus arba panaudoti tuos produktus ir parduoti galutines prekes ar paslaugas. Kai franšizės sutartys yra susijusios tik su (ar visų pirma) INT licencijavimu, tokios sutartys nepatenka į Bendrosios išimties reglamento reguliavimo sritį, bet jie turi būti traktuojami panašiai, kaip tos franšizės sutartys, kurios patenka į Bendrosios išimties reglamento reguliavimo sritį. 44) Toliau išvardyti, su INT susiję įpareigojimai paprastai laikomi būtinais teisių turėtojo (franšizės davėjo) INT apsaugai ir, jei jie patenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį, jiems taikomas Bendrosios išimties reglamentas: a) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas tiesiogiai ar netiesiogiai nedalyvauti panašiame versle; b) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas neįsigyti konkuruojančioje įmonėje tokių finansinių interesų, kurie suteiktų naudotojui (franšizės gavėjui) galią daryti įtaką tos įmonės ekonominiam elgesiui; c) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas trečiosioms šalims neatskleisti teisių turėtojo (franšizės davėjo) gamybinės, prekybinės ar mokslinės patirties (know-how), kol ji nėra viešai žinoma; d) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas perduoti teisių turėtojui (franšizės davėjui) visokią patirtį, įgytą naudojant franšizę, ir suteikti teisių turėtojui (franšizės davėjui) bei kitiems naudotojams (franšizės gavėjams) ne išimtinę licenciją naudotis gamybine, prekybine ar moksline patirtimi (know-how), kylančia iš tos patirties; e) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas informuoti teisių turėtoją (franšizės davėją) apie INT licencijos pažeidimus, imtis teisinių veiksmų pažeidėjo atžvilgiu ar padėti teisių turėtojui (franšizės davėjui) bet kokių teisinių veiksmų prieš pažeidėją atžvilgiu; f) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas nesinaudoti teisių turėtojo (franšizės davėjo) licencijuota gamybine, prekybine ar moksline patirtimi (know-how) kitu tikslu nei franšizės naudojimas; g) naudotojo (franšizės gavėjo) įpareigojimas be teisių turėtojo (franšizės davėjo) sutikimo neperduoti franšizės susitarimu įgytų teisių ir įpareigojimų. v) Ryšys su kitais Bendrosios išimties reglamentais 45) 2 straipsnio 5 dalyje teigiama, kad Bendrosios išimties reglamentas "netaikomas vertikaliesiems susitarimams, kuriems taikomas bet kuris kitas bendrąją išimtį suteikiantis reglamentas". Tai reiškia, kad Bendrosios išimties reglamentas netaikomas vertikaliesiems susitarimams, kuriems taikomi šie Komisijos reglamentai: (EB) Nr. 240/96 [13] dėl technologijų perdavimo, (EB) Nr. 1475/1995 [14] dėl automobilių paskirstymo, (EEB) Nr. 417/85 [15] ir (EEB) Nr. 418/85 [16], suteikiantys išimtį vertikaliesiems susitarimams, susijusiems su horizontaliaisiais susitarimais, su paskutiniais pakeitimais, padarytais Reglamentu (EB) Nr. 2236/97 [17] ar kokie nors kiti būsimi tokios rūšies reglamentai. 3. Sunkūs apribojimai pagal Bendrosios išimties reglamentą 46) Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnyje pateikiamas sąrašas sunkių apribojimų, kuriems esant visam vertikaliajam susitarimui netaikomas Bendrosios išimties reglamentas. Šis sunkių apribojimų sąrašas taikomas vertikaliesiems susitarimams dėl prekybos Bendrijoje. Jei vertikalieji susitarimai yra susiję su eksportu už Bendrijos ribų ar importu/pakartotiniu importu iš ne Bendrijos šalių, žr. sprendimą byloje Javico v Yves Saint Laurent. Taip pat mažai tikėtina, kad vertikaliesiems susitarimams, kuriems taikomi tokie sunkūs apribojimai, būtų suteikiama atskiroji išimtis. 47) Sunkus apribojimas, nurodytas Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio a punkte, siejasi su perpardavimo kainų palaikymu (PKP), – tai yra susitarimai ar suderinti veiksmai, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai siekiama nustatyti fiksuotas ar minimalias perpardavimo kainas arba fiksuotą ar minimalų kainų lygį, kurių turi laikytis pirkėjas. Kai sutarties nuostata ar suderinti veiksmai tiesiogiai nustato perpardavimo kainą, apribojimas yra visiškai akivaizdus. Tačiau PKP gali būti pasiektas ir netiesioginėmis priemonėmis. Tokių priemonių pavyzdys yra susitarimas, nustatantis paskirstymo kainos skirtumą, nustatantis maksimalią nuolaidą, kurią gali suteikti paskirstytojas nuo nurodyto kainos lygio, nustatantis, kad tiekėjas taikys nuolaidas ir kompensuos reklamos išlaidas, jeigu laikomasi nurodytų kainų lygio, susiejantis nurodytas perpardavimo kainas su konkurento perpardavimo kainomis, grasinimai, bauginimai, įspėjimai, bausmės, tiekimo uždelsimas ar nutraukimas arba sutarties dėl nurodyto kainų lygio laikymosi nutraukimas. Tiesioginės ar netiesioginės priemonės, kuriomis siekiama fiksuoti kainas, gali būti dar veiksmingesnės, kai naudojamos kartu su priemonėmis, nustatančiomis paskirstytojus, kurie nesilaiko nurodytų kainų, taikant jiems kainų monitoringo sistemą arba įpareigojant mažmenininkus pranešti kitiems paskirstymo tinklo nariams, kas nukrypo nuo standartinio kainų lygio. Panašiai tiesioginis ar netiesioginis kainų fiksavimas gali būti dar veiksmingesnis, kai derinamas su priemonėmis, kurios gali sumažinti pirkėjo suinteresuotumą sumažinti perpardavimo kainą, pavyzdžiui, tiekėjas išspausdina rekomenduojamą perpardavimo kainą ant produkto arba tiekėjas įpareigoja pirkėją taikyti palankiausiai vertinamų klientų sąrašą. Tokios pačios netiesioginės priemonės ir tokios pačios "paramos" priemonės gali būti naudojamos siekiant palaikyti maksimalias ar rekomenduojamas kainas, pavyzdžiui, PKP. Tačiau nelaikoma, kad tiekėjo rekomenduojamų ar maksimalių kainų sąrašo pateikimas pirkėjui yra PKP priemonė. 48) Esant atstovavimo sutarčiai atstovaujamasis paprastai nustato pardavimo kainą, kadangi atstovas netampa prekių savininku. Tačiau kai atstovavimo sutartis patenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį (žr. 12–20 dalis), įpareigojimas, apribojantis ar draudžiantis atstovui pasidalyti fiksuotais ar kintančiais komisiniais su klientu, pagal Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio a punktą bus sunkus apribojimas. Atstovui turi būti leidžiama laisvai sumažinti galiojančią kainą klientui, nesumažinant atstovaujamojo pajamų [18]. 49) Sunkūs apribojimai, nurodyti Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio b punkte, siejasi su susitarimais ar suderintais veiksmais, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai siekiama riboti pirkėjo pardavimus, jei tie apribojimai yra susiję su teritorija, kurioje pirkėjas gali parduoti sutarties prekes ar paslaugas, arba su klientais, kuriems pirkėjas gali parduoti sutarties prekes ar paslaugas. Šis sunkus apribojimas – tai rinkos pasidalijimas pagal teritorijas arba klientus. Tai gali būti tiesioginių įpareigojimų rezultatas, pavyzdžiui, įpareigojimas neparduoti tam tikriems klientams arba klientams tam tikroje teritorijoje, arba įpareigojimas perduoti tokių klientų užsakymus kitiems paskirstytojams. Tai taip pat gali sąlygoti netiesioginės priemonės, kuriomis siekiama paskatinti paskirstytoją neparduoti tokiems klientams, pavyzdžiui, premijų ar nuolaidų panaikinimas ar jų sumažinimas, atsisakymas tiekti, tiekiamų kiekių sumažinimas arba jų apribojimas iki poreikio priskirtoje teritorijoje ar priskirtoms klientų grupėms, grasinimas nutraukti sutartį ar įpareigojimas perduoti pelną. Tai gali kilti ir dėl to, kad tiekėjas neteikia garantinių paslaugų visoje Bendrijoje, kadangi visi paskirstytojai yra įpareigoti teikti garantines paslaugas ir už šias paslaugas tiekėjas jiems kompensuoja, net ir tuomet, kai garantinės paslaugos teikiamos produktams, kuriuos jų teritorijoje parduoda kiti paskirstytojai. Tokia praktika netgi labiau turėtų būti laikoma ribojančia pirkėjo pardavimus, kai naudojama kartu su tiekėjo įgyvendinama monitoringo sistema, kuria siekiama patikrinti tiekiamų prekių tikrąją paskyrimo vietą, – tai yra įvairių etikečių ar serijos numerių naudojimas. Tačiau draudimas paskirstytojams parduoti tam tikriems galutiniams vartotojams nelaikomas sunkiu apribojimu, jei yra objektyvus pateisinimas, susijęs su produktu, pavyzdžiui, bendras draudimas parduoti pavojingas medžiagas tam tikriems klientams dėl saugumo ir sveikatos priežasčių. Tai reiškia, kad tiekėjas ir pats neparduoda tiems klientams. Sunkiu apribojimu taip pat nelaikomas ir mažmenininko įpareigojimas, susijęs su tiekėjo ženklo eksponavimu. 50) Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio b punkte yra numatytos keturios išimtys sunkiems apribojimams. Pirmoji išimtis leidžia tiekėjui riboti aktyvius savo tiesioginių pirkėjų pardavimus tam tikroje teritorijoje ar klientų grupei, kurie išimtinai buvo paskirti kitam pirkėjui ar kuriuos prisiskiria pats tiekėjas. Teritorija ar klientų grupė yra išimtinai paskirti, kai tiekėjas sutinka parduoti savo produktus tik vienam paskirstytojui paskirstyti tam tikroje teritorijoje ar tam tikrai klientų grupei ir apsaugo išimtinį paskirstytoją nuo aktyvių pardavimų savo teritorijoje arba savo klientams, ir nuo visų kitų tiekėjo paskirstytojų Bendrijoje. Tiekėjui leidžiama sujungti išimtinį teritorijos ir klientų grupės paskyrimą, pavyzdžiui, paskiriant išimtinį paskirstytoją tam tikrai klientų grupei tam tikroje teritorijoje. Tačiau dėl tokio išimtinio teritorijų ar klientų grupių paskyrimo turi būti leidžiami pasyvūs pardavimai tose teritorijose ar toms klientų grupėms. Komisija, taikydama Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio b punktą, taip aiškina "aktyvius" ir "pasyvius" pardavimus: - "aktyvūs" pardavimai – tai aktyvus kreipimasis į atskirą klientą, esantį kito paskirstytojo išimtinėje teritorijoje arba išimtinėje klientų grupėje, pavyzdžiui, tiesiogiai jiems siunčiant laiškus ar juos lankant; arba aktyvus kreipimasis į klientų grupes ar klientus tam tikroje teritorijoje, kuri yra išimtinai paskirta kitam paskirstytojui, reklamuojantis visuomenės informavimo priemonėse ar kitomis priemonėmis skatinant būtent tas klientų grupes ar tuos klientus toje teritorijoje; arba didmeninės prekybos sandėlių ar paskirstymo taškų įkūrimas kito paskirstytojo išimtinėje teritorijoje, - "pasyvūs" pardavimai – tai reagavimas į atskirų klientų savo valia pareikštus prašymus, įskaitant prekių ar paslaugų pristatymą tokiems klientams. Bendra reklama ar skatinimas visuomenės informavimo priemonėse ar internete, kas prieinama klientams kito paskirstytojo išimtinėse teritorijose ar išimtinėms klientų grupėms, bet kas yra ir racionalus būdas pasiekti klientus už tų teritorijų ar klientų grupių ribų, pavyzdžiui, pasiekti neišimtinių teritorijų ar savo paties teritorijos klientus, yra pasyvūs pardavimai. 51) Kiekvienas paskirstytojas turi turėti galimybę laisvai naudotis internetu, kad reklamuotų ar parduotų produktą. Ribojimas galimybių paskirstytojams naudotis internetu gali būti pateisinamas pagal Bendrosios išimties reglamentą tik jei reklama ar pardavimas internetu paskatintų aktyvius pardavimus kito paskirstytojo išimtinėse teritorijose ar išimtinėms klientų grupėms. Apskritai naudojimasis internetu nelaikomas aktyviais pardavimais tose teritorijose ar toms klientų grupėms, nes tai yra racionalus būdas pasiekti kiekvieną klientą. Faktas, kad tai gali turėti poveikį už savo teritorijos ar klientų grupių ribų, atsiranda dėl technologijų, t. y. informacija lengvai pasiekiama iš bet kur. Jei klientas apsilanko paskirstytojo tinklavietėje ir bendrauja su paskirstytoju arba jei dėl to įvyksta pardavimas, įskaitant pristatymą, tai vadinama pasyviu pardavimu. Tinklavietėje vartojama kalba arba bendravimo kalba šiuo atveju paprastai nėra svarbi. Jei tinklavietė nėra specialiai skirta visų pirma klientams, esantiems kito paskirstytojo išimtinėse teritorijose, ar klientų grupėms, pavyzdžiui, pateikėjų puslapiuose naudojant vėliavėles ar nuorodas, prieinamas šiems išimtinai priskirtiems klientams, tinklavietė nelaikoma aktyvaus pardavimo forma. Tačiau savo nuožiūra siunčiami pranešimai elektroniniu paštu atskiriems klientams ar ypatingoms klientų grupėms laikomi aktyviais pardavimais. Tokios pat nuomonės laikomasi ir dėl pardavimo naudojant katalogus. Nepaisant to, kas buvo pasakyta, tiekėjas gali reikalauti kokybės standartų, kai internetas naudojamas jo prekių perpardavimui, taip pat, kaip tiekėjas gali kelti kokybės standartų reikalavimus parduotuvei, kuri parduoda jo prekes, ar apskritai reklamuojant ir skatinant jo prekių pardavimą. Tai gali būti ypač aktualu pasirinktinio paskirstymo atveju. Aiškus draudimas parduoti internetu ar naudojant katalogą galimas tik jei yra objektyvus pateisinimas.Šiaip ar taip, tiekėjas negali pasilikti pardavimų ir (arba) reklamos internete. 52) Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio b punkte nustatytam antram sunkiam apribojimui yra numatytos kitos trys išimtys. Visos trys išimtys leidžia riboti aktyvius ir pasyvius pardavimus. Taigi yra leidžiama riboti didmenininko pardavimus galutiniam vartotojui, riboti pasirinktinio paskirstymo sistemoje paskirto paskirstytojo pardavimus bet kuriame prekybos lygyje neįgaliotiems paskirstytojams rinkose, kuriose veikia tokia sistema, ir riboti komponentų, kurie tiekiami inkorporavimui, pirkėjo galimybes perparduoti juos tiekėjo konkurentams. "Komponentas" – tai bet kuri tarpinė prekė, o "inkorporavimas" – tai bet kokių išteklių naudojimas produkto gamybai. 53) Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio c punkte nustatytas sunkus apribojimas siejasi su pasirinktinio paskirstymo tinklo narių aktyvių ar pasyvių pardavimų galutiniam vartotojui ar profesionaliems galutiniams vartotojams, ar galutiniams vartotojams ribojimu. Tai reiškia, kad pasirinktinio paskirstymo sistemoje, kaip apibrėžta Bendrosios išimties reglamento 1 straipsnio d punkte, negali būti ribojamas prekiautojo vartotojų ar pirkimo atstovų, dirbančių tų vartotojų, kuriems jis gali parduoti, vardu, skaičius. Pavyzdžiui, ir pasirinktinio paskirstymo tinklo sistemoje prekiautojas turi būti laisvas reklamuoti ir parduoti naudodamasis internetu. Pasirinktinis paskirstymas gali būti derinamas su išimtiniu paskirstymu, jeigu niekur nėra ribojami aktyvūs ir pasyvūs pardavimai. Taigi tiekėjas gali įsipareigoti tiekti tik vienam prekiautojui arba ribotam prekiautojų skaičiui nustatytoje teritorijoje. 54) Be to, pasirinktinio paskirstymo atveju gali būti ribojamos prekiautojo galimybės apsispręsti dėl savo verslo patalpų vietos. Pasirinktiems prekiautojams gali būti neleidžiama užsiimti veikla kitose patalpose ar atidaryti naujus taškus kitoje vietoje. Jei prekiautojo taškas yra judrus ("parduotuvė ant ratų"), gali būti nustatyta teritorija, už kurios ribų judrus taškas negali veikti. 55) Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio d punkte nustatytas sunkus apribojimas siejasi su kryžminio tiekimo draudimu tarp paskirtų paskirstytojų pasirinktinio paskirstymo sistemoje. Tai reiškia, kad susitarimu ar suderintais veiksmais nėra siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai kliudyti sutarties produktų aktyviems ar pasyviems pardavimams tarp pasirinktų paskirstytojų ar riboti juos. Pasirinkti paskirstytojai privalo turėti galimybę laisvai pirkti sutarties produktus iš kitų paskirtų paskirstytojų tinkle, veikiančių arba tame pačiame, arba skirtinguose prekybos lygiuose. Tai reiškia, kad pasirinktinis paskirstymas negali būti derinamas su vertikaliaisiais apribojimais, kuriuos taikant paskirstytojai verčiami pirkti sutarties prekes išimtinai iš nustatyto šaltinio, pavyzdžiui, išimtinis pirkimas. Tai taip pat reiškia, kad pasirinktinio paskirstymo tinkle negali būti ribojami paskirtų didmenininkų produkto pardavimai paskirtam mažmenininkui. 56) Bendrosios išimties reglamento 4 straipsnio e punkte nustatytas sunkus apribojimas siejasi su susitarimais, kuriais kliudoma galutiniams vartotojams, savarankiškiems remontuotojams ir paslaugų teikėjams įsigyti atsarginių dalių tiesiogiai iš šių atsarginių dalių gamintojų ar ribojama tai. Susitarimas tarp atsarginių dalių gamintojo ir pirkėjo, kuris šias dalis panaudoja savo produktuose (originalių įrengimų gamintojas (OĮG)), negali tiesiogiai ar netiesiogiai kliudyti šių atsarginių dalių gamintojui parduoti jas galutiniam vartotojui, savarankiškam remontuotojui ar paslaugų teikėjui ar riboti tai. Netiesioginis apribojimas gali atsirasti, kai ribojamas atsarginių dalių tiekėjo techninės informacijos ir specialios įrangos, reikalingos atsarginių dalių naudojimui, teikimas vartotojams, savarankiškiems remontuotojams ar paslaugų teikėjams. Tačiau susitarimas gali riboti atsarginių dalių tiekimą remontuotojams ar paslaugų teikėjams, kuriems originalių įrengimų gamintojas pavedė atlikti savo prekių remontą ar jų aptarnavimą. Kitaip sakant, originalių įrengimų gamintojas gali reikalauti, kad jo remonto ir paslaugų tinklas atsargines dalis pirktų iš jo. 4. Bendrosios išimties reglamentu nustatytos sąlygos 57) Bendrosios išimties reglamento 5 straipsnis nustato, kad tam tikriems įpareigojimams Bendrosios išimties reglamentas netaikomas, net jei nėra viršijama rinkos dalies riba. Tačiau Bendrosios išimties reglamentas taikomas likusiai vertikaliojo susitarimo daliai, jei tą dalį galima atskirti nuo įpareigojimų, kuriems išimtis netaikoma. 58) Pirmoji tokia galimybė netaikyti Bendrosios išimties reglamento yra pateikta jo 5 straipsnio a punkte, ir siejasi su įpareigojimais nekonkuruoti. Įpareigojimai nekonkuruoti – tai įpareigojimai pirkėjui pirkti daugiau kaip 80 % visų jo praėjusiais metais buvusių sutarties prekių ar paslaugų ar jų pakaitalų (žr. Bendrosios išimties reglamento 1 straipsnio b punkte esantį apibrėžimą) pirkimų iš tiekėjo ar iš kitos įmonės, kurią nurodo tiekėjas, taip kliudant pirkėjui pirkti konkuruojančias prekes ar paslaugas ar apribojant tokį pirkimą iki mažiau kaip 20 % visų jo pirkimų. Kai nėra atitinkamų duomenų apie pirkėjo pirkimus per metus prieš sudarant sutartį, gali būti naudojamas tinkamiausias pirkėjo metinis viso poreikio apskaičiavimas. Tokiam įpareigojimui nekonkuruoti netaikomas Bendrosios išimties reglamentas, kai jų trukmė nėra nustatyta ar yra ilgesnė kaip penkeri metai. Įpareigojimams nekonkuruoti, kurie yra automatiškai pratęsiami po penkerių metų, taip pat netaikomas Bendrosios išimties reglamentas. Tačiau įpareigojimams nekonkuruoti reglamentas taikomas, kai jų trukmė yra 5 metai ar mažiau arba kai tokį įsipareigojimą po penkerių metų galima pratęsti tik abiejų šalių sutikimu ir nėra jokių kliūčių, kurios trukdytų pirkėjui iš tikrųjų nutraukti įpareigojimą nekonkuruoti pasibaigus penkerių metų laikotarpiui. Jei, pavyzdžiui, susitarime yra įpareigojimas penkerius metus nekonkuruoti ir tiekėjas suteikia pirkėjui paskolą, tos paskolos grąžinimas neturi trukdyti pirkėjui iš tikrųjų nutraukti įpareigojimą nekonkuruoti pasibaigus penkerių metų laikotarpiui; paskolos grąžinimas turi būti išdėstytas lygiomis arba mažėjančiomis įmokomis ir laikui bėgant neturi didėti. Tai nepanaikina galimybės, pavyzdžiui, steigiant naują paskirstymo tašką paskolos grąžinimą pirmaisiais metais ar pirmais dvejais metais atidėti, kol pardavimai pasieks tam tikrą lygį. Pirkėjas privalo turėti galimybę sumokėti likusią skolą, jei ji vis dar yra neapmokėta, įpareigojimo nekonkuruoti termino pabaigoje. Taip pat, kai tiekėjas aprūpina pirkėją įranga, kuri nėra konkrečiai susijusi, pirkėjas turi turėti galimybę baigiantis įpareigojimo nekonkuruoti terminui įsigyti šią įrangą jos rinkos kaina. 59) Penkerių metų laikotarpis netaikomas, kai pirkėjas perparduoda prekes ar paslaugas "tiekėjui priklausančiose patalpose ir žemėje ar patalpose ir žemėje, kuriuos tiekėjas nuomoja iš trečiųjų šalių, nesusijusių su pirkėju". Tokiais atvejais įpareigojimas nekonkuruoti gali trukti tiek pat laiko, kaip ir laikotarpis, kuriuo pirkėjas naudojasi pardavimo vieta (Bendrosios išimties reglamento 5 straipsnio a punktas). Tokios išimties priežastis yra ta, kad paprastai yra neprotinga tikėtis, jog tiekėjas leis be jo sutikimo parduoti konkuruojančius produktus savo nuosavose patalpose ar žemėje. Netikros nuosavybės pastatai, kuriais naudojantis siekiama išvengti penkerių metų laikotarpio taikymo, nesudaro galimybės pasinaudoti šia išimtimi. 60) Antroji galimybė netaikyti bendrosios išimties yra nustatyta Bendrosios išimties reglamento 5 straipsnio b punkte ir siejasi su įpareigojimais nekonkuruoti terminui pasibaigus. Paprastai tokiems įpareigojimams Bendrosios išimties reglamentas netaikomas, nebent įpareigojimas yra būtinai reikalingas, kad apsaugotų tiekėjo pirkėjui perduotą gamybinę, prekybinę ar mokslinę patirtį (know-how), ir apsiriboja tik pardavimo vieta, kurioje pirkėjas dirba sutarties laikotarpiu, ir kuris galioja ilgiausiai vienerius metus. Pagal Bendrosios išimties reglamento 1 straipsnio f punktą, gamybinė, prekybinė ar mokslinė patirtis (know-how) turi būti "esminė" – tai reiškia, "kad gamybinė, prekybinė ar mokslinė patirtis (know-how) apima informaciją, kuri yra būtinai reikalinga pirkėjui naudojant, parduodant ar perparduodant sutarties prekes ar paslaugas". 61) Trečioji bendrosios išimties netaikymo galimybė yra nustatyta Bendrosios išimties reglamento 5 straipsnio b punkte ir siejasi su konkuruojančių prekių pardavimu pasirinktinio paskirstymo sistemoje. Bendrosios išimties reglamentas numato pasirinktinio paskirstymo derinimą su įpareigojimu nekonkuruoti, kai paskirstytojai yra įpareigojami iš viso neperpardavinėti konkuruojančių prekių su prekių ženklais. Tačiau jei tiekėjas tiesiogiai ar netiesiogiai trukdo savo paskirtam paskirstytojui iš konkretaus konkuruojančio tiekėjo pirkti produktus perpardavimui, tokiam įpareigojimui negali būti taikomas Bendrosios išimties reglamentas. Jo netaikymo tokiam įpareigojimui tikslas – išvengti situacijos, kai keletas tiekėjų, naudodamiesi tais pačiais pasirinktinio paskirstymo taškais, trukdo vienam konkrečiam konkurentui ar keliems konkretiems konkurentams naudotis tais taškais savo produktų pardavimui (naudojimosi teisės atėmimas iš konkuruojančio tiekėjo, kas būtų kolektyvinio boikoto forma) [19]. 5. Neteisėtumo prielaidos už Bendrosios išimties reglamento taikymo ribų nebuvimas 62) Vertikalieji susitarimai, esantys už Bendrosios išimties reglamento taikymo ribų, iš anksto neturi būti laikomi neteisėtais, bet juos gali prireikti atskirai išnagrinėti. Įmonės yra skatinamos pačios įvertinti savo susitarimus, nesiųsdamos pranešimo Komisijai. Kai Komisija nagrinėja atskirą atvejį, ji turi įrodyti, kad nagrinėjamas susitarimas pažeidžia 81 straipsnio 1 dalį. Kai yra įrodomas pastebimas antikonkurencinis poveikis, įmonės gali pateikti neginčijamų įrodymų ir paaiškinti, kodėl tikėtina, kad tam tikra paskirstymo sistema duos naudos, kuri atitiks 81 straipsnio 3 dalyje nustatytos išimties sąlygas. 6. Įspėjamojo pranešimo nebuvimas 63) Pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 85 ir 86 straipsnius [20], su paskutiniais pakeitimais, padarytais Reglamentu (EB) Nr. 1216/1999 [21], 4 straipsnio 2 dalį, 81 straipsnio 3 dalies išimtys vertikaliesiems susitarimams gali būti taikomos nuo jų įsigaliojimo datos, net jei pranešimas gaunamas vėliau. Praktiškai tai reiškia, kad įspėjamasis pranešimas yra nereikalingas. Jei kyla ginčas, įmonė vis dar gali pranešti, ir tokiu atveju Komisija gali suteikti išimtį atgaline data, jei tenkinamos visos keturios 81 straipsnio 3 dalies sąlygos. Pranešančioji šalis neturi aiškintis, kodėl apie susitarimą nebuvo pranešta anksčiau, ir išimtis neturi būti nesuteikiama vien dėl to, kad nebuvo pranešta anksčiau. Kiekvienas pranešimas turi būti vertinamas iš esmės. Šis 17 reglamento 4 straipsnio 2 dalies pakeitimas turėtų pašalinti nereikalingą bylinėjimąsi nacionaliniuose teismuose ir taip sustiprinti civilinį sutarčių įvykdomumą. Taip pat atsižvelgiama į situaciją, kai įmonės apie susitarimą nepranešė, nes manė, kad susitarimui taikomas Bendrosios išimties reglamentas. 64) Kadangi galimybė gauti išimtį daugiau neribojama pranešimo datos atžvilgiu, nacionaliniai teismai turi įvertinti tikimybę, kad 81 straipsnio 3 dalis bus taikoma vertikaliesiems susitarimams, patenkantiems į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį. Jei tokia tikimybė yra, teismo procesas sustabdomas ir laukiama Komisijos nuomonės. Tačiau nacionaliniai teismai gali taikyti laikinas priemones, laukdami Komisijos 81 straipsnio 3 dalies taikomumo įvertinimo, kaip jie daro, kai perduoda pirminį klausimo svarstymą Teisingumo Teismui, vadovaudamiesi EB sutarties 234 straipsniu. Sustabdymas nereikalingas vykdant uždraudimo procesinius veiksmus, kai nacionaliniai teismai yra įgalioti patys įvertinti 81 straipsnio 3 dalies taikymo tikimybę [22]. 65) Nebent jei teisme yra bylinėjamasi ar yra paduotas skundas, vertikaliesiems susitarimams neturi būti suteikiama jokio prioriteto Komisijos įgyvendinimo politikoje. Pats pranešimas dar nesuteikia laikino teisėtumo vykdyti susitarimą. Kai įmonės nepranešė apie susitarimą, nes jos sąžiningai manė, kad neviršijo rinkos dalies ribų, nustatytų Bendrosios išimties reglamente, tokiu atveju Komisija baudų neturi skirti. 7. Atskyrimas 66) Bendrosios išimties reglamentas suteikia išimtį vertikaliesiems susitarimams, jeigu susitarime nėra ar praktikoje nebus sunkių apribojimų, nustatytų reglamento 4 straipsnyje. Jei yra vienas ar daugiau sunkių apribojimų, bendroji išimtis netaikoma visam vertikaliajam susitarimui. T. y. esant sunkiems apribojimams negali būti atskiriamos sutarties dalys, turinčios tuos apribojimus. 67) Tačiau atskyrimo taisyklė taikoma sąlygoms, nustatytoms Bendrosios išimties reglamento 5 straipsnyje. Taigi bendroji išimtis netaikoma tik tai vertikaliojo susitarimo daliai, kuri netenkina 5 straipsnyje nustatytų sąlygų. 8. Produktų, platinamų toje pačioje paskirstymo sistemoje, "portfelis" 68) Kai tiekėjas naudojasi ta pačia paskirstymo sutartimi, kad paskirstytų keletą prekių/paslaugų, kai kurioms iš jų, atsižvelgiant į rinkos dalies dydį, gali būti taikomas Bendrosios išimties reglamentas, o kitoms – ne. Tokiu atveju Bendrosios išimties reglamentas taikomas tokioms prekėms ir paslaugoms, kurių atžvilgiu tenkinamos taikymo sąlygos. 69) Prekių ar paslaugų, kurios nepatenka į Bendrosios išimties reglamento reguliavimo sritį, atžvilgiu taikomos įprastos konkurencijos taisyklės, o tai reiškia, kad: - bendroji išimtis netaikoma, bet taip pat nedaroma ir prielaida dėl neteisėtumo, - jei yra 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas, kuriam negali būti taikoma išimtis, gali būti svarstoma, ar yra tinkamos priemonės konkurencijos problemai išspręsti veikiančioje paskirstymo sistemoje, - jei tokių tinkamų priemonių nėra, tas tiekėjas turės sudaryti kitą paskirstymo sutartį. Tokia situacija gali būti ir tokiu atveju, jei kai kuriems produktams taikomas 82 straipsnis, o kitiems – ne. 9. Pereinamasis laikotarpis 70) Bendrosios išimties reglamentas taikomas nuo 2000 m. birželio 1 d. Bendrosios išimties reglamento 12 straipsnis nustato pereinamąjį laikotarpį iki 2000 m. birželio 1 d. galiojusiems vertikaliesiems susitarimams, kurie netenkina Bendrosios išimties reglamento sąlygų, bet kurie tenkino Bendrosios išimties reglamentų (Komisijos reglamentai (EEB) Nr. 1983/83, (EEB) Nr. 1984/83 ir (EEB) Nr. 4087/88), kurių galiojimo laikas baigėsi 2000 m. gegužės 31 d., sąlygas. Komisijos pranešimai dėl reglamentų (EEB) Nr. 1983/83, (EEB) Nr. 1984/83 taip pat nustoja galioti nuo 2000 m. gegužės 31 d. Tiems susitarimams dar gali būti taikoma išimtis pagal besibaigiančius galioti reglamentus iki 2001 m. gruodžio 31 dienos. Susitarimai tiekėjų, kurių rinkos dalis nėra didesnė kaip 30 %, ir kurie daugiau kaip penkeriems metams yra pasirašę su savo pirkėjais nekonkuravimo sutartis, patenka į Bendrosios išimties reglamento reguliavimo sritį, jei 2002 m. sausio 1 d. nekonkuravimo sutartims galioti liko ne daugiau kaip penkeri metai. IV. BENDROSIOS IŠIMTIES ATŠAUKIMAS IR BENDROSIOS IŠIMTIES REGLAMENTO NETAIKYMAS 1. Atšaukimo procedūra 71) Bendrosios išimties reglamentu pripažinta teisėtumo prielaida gali būti atšaukta, jei manoma, kad vertikalusis susitarimas atskirai ar kartu su kitais panašiais konkuruojančių tiekėjų ar pirkėjų vykdomais susitarimais patenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį ir netenkina visų 81 straipsnio 3 dalies sąlygų. Taip gali būti, kai tiekėjas, o išimtinio tiekimo atveju – pirkėjas, turintis rinkos dalį, ne didesnę kaip 30 %, sudaro vertikalųjį susitarimą, kuris nesuteikia objektyvios naudos, kuri kompensuotų konkurencijai padarytą žalą. Tai pirmiausia gali būti tuomet, kai prekės platinamos galutiniam vartotojui, kurio padėtis dažnai yra daug prastesnė nei profesionalių tarpinių prekių pirkėjų. Pardavimo galutiniam vartotojui atveju vertikaliojo susitarimo padaryta žala gali turėti didesnę įtaką nei vertikalusis susitarimas dėl tarpinių prekių pardavimo ar pirkimo. Kai netenkinamos 81 straipsnio 3 dalies sąlygos, Komisija gali atšaukti Bendrosios išimties reglamento taikymą pagal 6 straipsnį ir nustatyti 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą. 72) Kai taikoma atšaukimo procedūra, Komisijai tenka pareiga įrodyti, kad susitarimas patenka į 81 straipsnio 1 dalies reguliavimo sritį ir kad susitarimas netenkina 81 straipsnio 3 dalies sąlygų. 73) 81 straipsnio 3 dalies sąlygos išimčiai gali būti netenkinamos pirmiausia tuo atveju, kai įėjimas į rinką ar konkurencija yra gerokai apribota dėl konkuruojančių tiekėjų ar pirkėjų vykdomų panašių vertikaliųjų susitarimų paralelinių tinklų didėjančio poveikio. Vertikaliųjų susitarimų paraleliniai tinklai laikomi panašiais, jei jie nustato apribojimus, kurie rinkoje sukelia panašų poveikį. Paprastai panašus poveikis yra tuomet, kai konkuruojantys tiekėjai ar pirkėjai taiko vertikaliuosius apribojimus, priklausančius vienai iš keturių grupių, išvardytų 104–114 dalyse. Pavyzdžiui, tokia padėtis gali būti, kai tam tikroje rinkoje tam tikri tiekėjai vykdo tiktai kokybinį pasirinktinį paskirstymą, o kiti tiekėjai vykdo kiekybinį pasirinktinį paskirstymą. Tokiomis aplinkybėmis vertinant susitarimą reikia atsižvelgti į antikonkurencinį poveikį, sukeliamą kiekvienam atskiram susitarimo tinklui. Atitinkamais atvejais, gali būti atšaukiami tik kiekybiniai apribojimai, taikomi įgaliotiems paskirstytojams. Kiti atvejai, kai gali būti priimtas sprendimas atšaukti išimties taikymą, - tai aplinkybės, kai pirkėjas, pavyzdžiui, esant išimtiniam tiekimui ar paskirstymui, turi pakankamą rinkos galią atitinkamoje vartotojų rinkoje, kurioje jis perparduoda prekes ar teikia paslaugas. 74) Atsakomybė už didėjantį antikonkurencinį poveikį gali būti priskirta tik toms įmonėms, dėl kurių jis daugiausia atsirado. Įmonių, kurios neturėjo didelės įtakos didėjančiam poveikiui, sudaryti susitarimai nepatenka į 81 straipsnio 1 dalies draudimų sritį [23], todėl nėra atšaukimo mechanizmo dalykas. Tokia įtaka turi būti vertinama vadovaujantis 137–229 dalyse išdėstytais kriterijais. 75) Sprendimas dėl atšaukimo sprendimas gali turėti tik ex nunc poveikį – tai reiškia, kad nagrinėjamas susitarimas naudosis išimtimi iki tos dienos, kai pradės galioti atšaukimas. 76) Pagal Bendrosios išimties reglamento 7 straipsnį kompetentinga valstybės narės institucija gali atšaukti Bendrosios išimties reglamento teikiamus pranašumus vertikaliesiems susitarimams, dėl kurių tos valstybės narės teritorijoje ar jos dalyje, turinčioje visus atskiros geografinės rinkos požymius, jaučiamas antikonkurencinis poveikis. Kai valstybė narė neturi galiojančių teisės aktų, įgalinančių nacionalinę konkurencijos instituciją taikyti Bendrijos konkurencijos teisę ar bent jau atšaukti Bendrosios išimties reglamento teikiamas privilegijas, valstybė narė gali prašyti Komisijos dėl to pradėti procesinius veiksmus. 77) Komisija turi išimtinę teisę atšaukti Bendrosios išimties reglamento teikiamas privilegijas vertikaliesiems susitarimams, apribojantiems konkurenciją atitinkamoje geografinėje rinkoje, kuri yra didesnė nei vienos valstybės narės teritorija. Kai vienos valstybės narės teritorija ar jos dalis yra atitinkama geografinė rinka, tuomet Komisija ir valstybė narė turi konkuruojančią kompetenciją atšaukti. Dažnai tokiais atvejais ima decentralizuotai veikti nacionalinės konkurencijos institucijos. Tačiau Komisija išlaiko teisę nagrinėti tam tikrus atvejus, turinčius ypatingą reikšmę Bendrijai, pavyzdžiui, atvejus, iškeliančius naujus klausimus dėl teisės. 78) Nacionaliniai sprendimai atšaukti turi būti priimti vadovaujantis nacionalinės teisės taisyklėmis ir galios tik tos valstybės narės teritorijoje. Tokie nacionaliniai sprendimai turi neprieštarauti vienodam Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymui ir visiškam priemonių, priimtų įgyvendinant tas taisykles, veikimui [24]. Nacionalinės konkurencijos institucijos, taikydamos šį principą, turi pačios įvertinti susitarimą pagal 81 straipsnio 1 dalį, atsižvelgdamos į atitinkamus Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo nustatytus kriterijus, taip pat atsižvelgdamos į pranešimus ir ankstesnius Komisijos sprendimus. 79) Komisijos nuomone, turi būti taikomas konsultavimo mechanizmas, aprašytas pranešime dėl nacionalinių konkurencijos institucijų ir Komisijos bendradarbiavimo [25], siekiant išvengti prieštaraujančių sprendimų ir veiksmų dubliavimosi rizikos. 2. Bendrosios išimties reglamento netaikymas 80) Bendrosios išimties reglamento 8 straipsnis įgalina Komisiją reglamentu paskelbti, kad Bendrosios išimties reglamentas netaikomas paraleliniams tinklams su panašiais vertikaliaisiais apribojimais, kai tokie tinklai dengia daugiau nei 50 % atitinkamos rinkos. Toks reglamentas netaikomos atskiroms įmonėms – jis skiriamas visoms įmonėms, kurių susitarimai yra apibrėžti Bendrosios išimties netaikymo reglamente. 81) Kadangi Bendrosios išimties reglamento teikiamų privilegijų anuliavimas pagal 6 straipsnį reiškia sprendimo, nustatančio, kad atskira įmonė pažeidė 81 straipsnį, priėmimą, tai reglamentas, priimtas pagal 8 straipsnį, turi tik panaikinti Bendrosios išimties reglamento taikymo privilegijas ir atkurti visišką 81 straipsnio 1 ir 3 dalių taikymą apribojimams ir atitinkamai rinkai. Priėmus reglamentą dėl paskelbimo, kad bendroji išimtis netaikoma tam tikriems vertikaliesiems apribojimams tam tikroje rinkoje, atskiriems susitarimams 81 straipsnis atitinkamose bylose turi būti taikomas vadovaujantis Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo nustatytais precedentais ir Komisijos pranešimais bei ankstesniais sprendimais. Atitinkamais atvejais Komisija turi priimti sprendimą dėl konkretaus atvejo, kuriuo galėtų vadovautis visos toje rinkoje veikiančios įmonės. 82) Norint apskaičiuoti, ar dengiama 50 % rinkos, turi būti atsižvelgiama į kiekvieną ribojančių vertikaliųjų susitarimų tinklą arba į apribojimų derinį, kuris rinkai daro panašų poveikį. Paprastai panašus poveikis būna, kai atsiranda apribojimų, priklausančių vienai iš keturių 104–114 dalyse išvardytų grupių. 83) 8 straipsnis neįpareigoja Komisijos imtis veiksmų, kai dengiama daugiau nei 50 % rinkos. Paprastai netaikymas yra galimas, kai yra tikimybė, kad įėjimas į atitinkamą rinką ar konkurencija joje yra pastebimai ribojama. Taip pirmiausia gali būti, kai pasirinktinio paskirstymo paraleliniai tinklai, dengiantys daugiau kaip 50 % rinkos, taiko pasirinkimo kriterijus, kurie nėra reikalingi dėl atitinkamų prekių prigimties ar yra diskriminuojantys tam tikrų paskirstymo formų, pritaikytų tokių prekių pardavimui, atžvilgiu. (84) Įvertindama būtinumą taikyti 8 straipsnį, Komisija turi svarstyti, ar individualus atšaukimas būtų priimtinesnė priemonė. Tai ypač gali priklausyti nuo konkuruojančių įmonių, didinančių poveikį rinkoje, skaičiaus ar nuo veikiamų geografinių rinkų Bendrijoje skaičiaus. 85) Kiekvienas reglamentas, priimtas pagal 8 straipsnį, turi aiškiai nustatyti savo taikymo sritį. Tai reiškia, pirma, kad Komisija turi apibrėžti atitinkamą (-as) produkto ir geografinę rinką (-as), kad turi nustatyti vertikaliojo apribojimo, kuriam nebeturi būti taikomas Bendrosios išimties reglamentas, pobūdį. Pastarojo aspekto atžvilgiu Komisija gali moduliuoti savo reglamento taikymo sritį atsižvelgdama į konkurencijos aspektą, kurį ji ketina nagrinėti. Pavyzdžiui, nors nustatant 50 % rinkos padengimą atsižvelgiama į visus įsipareigojimų nekonkuruoti prekėmis su kitais prekių ženklais rūšies susitarimų paralelinius tinklus, Komisija vis tiek reglamentą dėl netaikymo gali pritaikyti tik įsipareigojimui nekonkuruoti, kuris galioja ilgiau nei tam tikrą laikotarpį. Taigi trumpesnio laikotarpio ar mažiau ribojantys susitarimai galėjo būti palikti neįtakoti dėl mažesnio pašalinimo iš rinkos laipsnio, priskirtino tokiems apribojimams. Taip pat, jeigu tam tikroje rinkoje pasirinktinis paskirstymas yra derinamas su papildomais apribojimais, t. y. nekonkuravimas arba kiekybinis pirkėjo apribojimas, netaikymo taisyklė gali būti pritaikyta tik tokiems papildomiems apribojimams. Atitinkamais atvejais Komisija taip pat gali pateikti paaiškinimą, nustatydama rinkos dalies lygį, kuris, atsižvelgiant į konkrečią rinką, gali būti laikomas nepakankamu, kad atskira įmonė galėtų pastebimai prisidėti prie poveikio didėjimo. 86) Ne trumpesnis kaip šešių mėnesių pereinamasis laikotarpis, kurį Komisija turi nustatyti pagal 8 straipsnio 2 dalį, turi leisti suinteresuotoms įmonėms pakeisti savo susitarimus, atsižvelgiant į Bendrosios išimties reglamento netaikymo taisyklę. 87) Reglamentas dėl bendrosios išimties netaikymo neturės įtakos susitarimams, kuriems iki įsigaliojant šiam reglamentui buvo taikoma išimtis. V. RINKOS APIBRĖŽIMAS IR RINKOS DALIES APSKAIČIAVIMAS 1. Komisijos pranešimas dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo 88) Komisijos pranešimas Dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams [26] pateikia taisyklių, kriterijų ir įrodymų, kuriuos Komisija naudoja spręsdama rinkos apibrėžimo klausimus, paaiškinimus. Šis pranešimas šiose Gairėse nebus toliau aiškinamas, bet juo bus remiamasi sprendžiant rinkos apibrėžimo klausimus. Šios Gairės aiškina tik konkrečius klausimus, kurie yra susiję su vertikaliaisiais apribojimais ir kurie nėra nagrinėjami bendrame pranešime dėl rinkos apibrėžimo. 2. Atitinkama rinka, naudojama 30 % rinkos dalies ribai pagal Bendrosios išimties reglamentą apskaičiuoti 89) Pagal Bendrosios išimties reglamento 3 straipsnį, apskritai tiekėjo rinkos dalis ir lemia bendrosios išimties taikymą. Jei vertikalieji susitarimai sudaromi tarp mažmenininkų asociacijų ir pavienių narių, asociacija yra tiekėjas ir būtina atsižvelgti į jos, kaip tiekėjo, rinkos dalį. Tiktai esant išimtiniam tiekimui, kuris apibrėžtas Bendrosios išimties reglamento 1 straipsnio c punkte, Bendrosios išimties reglamento taikymą lemia vien tik pirkėjo rinkos dalis. 90) Norint apskaičiuoti rinkos dalį yra būtina nustatyti atitinkamą rinką. Dėl to turi būti apibrėžtos atitinkamos produkto ir geografinė rinkos. Atitinkamą produkto rinką sudaro tokios prekės ar paslaugos, kurias pirkėjas dėl jų savybių, kainų ir numatomo naudojimo laiko pakeičiamomis. Atitinkamą geografinę rinką sudaro teritorija, kurioje tiriamos įmonės yra susijusios su prekių ar paslaugų pasiūla ar paklausa, kurioje konkurencijos sąlygos yra gana vienodos ir kuri gali būti atskirta nuo kaimyninių teritorijų, nes visų pirma konkurencijos sąlygos tose teritorijose akivaizdžiai skiriasi. 91) Taikant Bendrosios išimties reglamentą, tiekėjo rinkos dalis yra jo dalis atitinkamoje produkto ir geografinėje rinkoje, kurioje jis parduoda produktus savo pirkėjams [27]. 92 dalyje pateiktame pavyzdyje tai yra rinka A. Produkto rinka pirmiausia priklauso nuo produkto pakeičiamumo pirkėjo požiūriu. Jeigu tiekiamas produktas yra naudojamas kito produkto gamybai ir nėra atpažįstamas galutiniame produkte, paprastai produkto rinka yra apibrėžiama atsižvelgiant į tiesioginę pirkėjų teikiamą pirmenybę. Pirkėjų klientai paprastai neturi tvirto nusistatymo dėl pirmenybės produktų, kuriuos pirkėjas panaudotų galutiniam produktui, atžvilgiu. Paprastai vertikalieji apribojimai, dėl kurių yra susitarę tiekėjas ir toliau gamyboje naudojamo produkto pirkėjas, siejasi tik su tarpinių produktų pardavimu ir pirkimu, bet ne su galutinio produkto pardavimu. Esant galutinių prekių paskirstymui, kas yra pakaitalas tiesioginiams pirkėjams, paprastai priklauso nuo galutinių vartotojų teikiamos pirmenybės. Paskirstytojas, kaip perpardavėjas, kai perka galutines prekes, negali ignoruoti galutinių vartotojų teikiamos pirmenybės. Be to, paskirstymo lygyje vertikalieji apribojimai paprastai siejasi ne tik su produktų pardavimu tarp tiekėjo ir pirkėjo, bet ir su jų perpardavimu. Kadangi paprastai konkuruoja skirtingos paskirstymo formos, apskritai rinkos nėra apibrėžiamos pagal taikomą paskirstymo formą. Jeigu tiekėjai parduoda produktų "portfelį", visas "portfelis" gali sudaryti produkto rinką, kai pirkėjas pakaitalu laiko visa "portfelį", bet ne atskirą produktą. Kadangi pirkėjai rinkoje A yra profesionalūs pirkėjai, geografinė rinka paprastai yra platesnė už rinką, kurioje produktai perparduodami galutiniam vartotojui. Dažnai tokiu atveju būtina apibrėžti nacionalinę ar platesnę geografinę rinką. 92) Esant išimtiniam tiekimui pirkėjo rinkos dalis yra jo visų pirkimų atitinkamoje pirkimo rinkoje dalis [28]. Toliau pateiktame pavyzdyje tai taip pat yra rinka A. +++++ TIFF +++++ 93) Jeigu vertikaliuosius susitarimus sudaro trys šalys, kurių kiekviena veikia skirtingame prekybos lygyje, jų rinkos dalys turės būti mažesnės nei nustatyta 30 % riba abiejuose lygiuose, kad galėtų pasinaudoti bendrąja išimtimi. Jei, pavyzdžiui, susitarime tarp gamintojo, didmenininko (ar mažmenininkų asociacijos) ir mažmenininko yra įsipareigojimas nekonkuruoti, tuomet abiejų, gamintojo ir didmenininko (arba mažmenininkų asociacijos), rinkos dalis turi neviršyti 30 %, kad būtų galima pasinaudoti bendrąja išimtimi. 94) Kai tiekėjas gamina ir originalią įrangą, ir šios įrangos atsargines bei pakeičiamas dalis, tiekėjas neretai bus vienintelis arba didžiausias atsarginių ar pakeičiamų dalių tiekėjas jų aptarnavimo po pardavimo rinkoje. Taip pat taip gali nutikti, kai tiekėjas (OĮG tiekėjas) sudaro rangos sutartį dėl atsarginių arba pakeičiamų dalių gaminimo. Kad būtų taikomas Bendrosios išimties reglamentas, atitinkama rinka gali būti originalios įrangos, įskaitant atsargines dalis, rinka arba atskira originalios įrangos rinka ir aptarnavimo po pardavimo rinka, atsižvelgiant į aplinkybes, pavyzdžiui, į esamų apribojimų poveikį, į įrangos eksploatavimo trukmę ir į remonto arba pakeitimo išlaidų svarbą [29]. 95) Jeigu vertikaliajame susitarime, be sutarties prekių tiekimo, dar yra INT nuostatų, pavyzdžiui, nuostata dėl tiekėjo prekės ženklo naudojimo, kas padeda pirkėjui prekiauti sutarties prekėmis, tiekėjo rinkos dalis rinkoje, kurioje jis parduoda sutarties prekes, nulemia Bendrosios išimties reglamento taikymą. Kai teisių turėtojas (franšizės davėjas) netiekia prekių perparduoti, bet teikia keletą paslaugų kartu su nuostatomis dėl INT, kas kartu sudaro verslo būdą, dėl kurio yra sudaroma franšizės sutartis, teisių turėtojui (franšizės davėjui) reikia atsižvelgti į savo, kaip verslo būdo tiekėjo, rinkos dalį. Šiuo tikslu teisių turėtojui (franšizės davėjui) reikia pasiskaičiuoti savo rinkos dalį rinkoje, kurioje yra taikomas šis verslo būdas, tai yra rinka, kurioje teisių turėtojas (franšizės davėjas) taiko verslo būdą teikti prekes ar paslaugas galutiniam vartotojui. Teisių turėtojas (franšizės davėjas) turi savo rinkos dalį pagrįsti naudotojo (franšizės gavėjo) tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų verte toje rinkoje. Tokioje rinkoje konkurentai gali būti ne tik kitų franšize perduodamų verslo būdų tiekėjai, bet ir pakaitinių prekių ar paslaugų, kurioms netaikoma franšizė, tiekėjai. Pavyzdžiui, nepažeidžiant tokios rinkos apibrėžimo, jei tai būtų greito maisto paslaugų rinka, tokioje rinkoje veikiančiam teisių turėtojui (franšizės davėjui) savo rinkos dalį reikės pasiskaičiuoti remiantis atitinkamais savo naudotojo (franšizės gavėjo) duomenimis apie pardavimus toje rinkoje. Jei teisių turėtojas (franšizės davėjas), be verslo būdo tiekimo, tiekia ir tam tikrus pirminius produktus, pavyzdžiui, mėsą ir prieskonius, tuomet teisių turėtojui (franšizės davėjui) taip pat reikia pasiskaičiuoti savo rinkos dalį rinkoje, kurioje tos prekės yra parduodamos. 3. Atitinkama rinka, naudojama individualiam įvertinimui 96) Kad būtų individualiai įvertinti vertikalieji susitarimai, kurie nepatenka į Bendrosios išimties reglamento taikymo sritį, Bendrosios išimties reglamento taikymui gali prireikti ištirti papildomas rinkas, be jau apibrėžtų atitinkamų rinkų,. Vertikalusis susitarimas gali turėti įtakos ne tik rinkoje tarp tiekėjo ir pirkėjo, bet ir vartotojų rinkoms. Individualiai vertinant vertikaliuosius susitarimus turi būti išanalizuotos atitinkamos rinkos, kurioms turi įtakos susitarimo ribojimai kiekviename prekybos lygyje: i) "Tarpinėms prekėms ir paslaugoms", kurias pirkėjas panaudoja savo prekėms ar paslaugoms, vertikalieji apribojimai paprastai turi įtakos tik rinkoje tarp tiekėjo ir pirkėjo. Pavyzdžiui, dėl pirkėjo įsipareigojimo nekonkuruoti gali būti išstumti kiti tiekėjai, bet nesumažės konkurencija tarp vartotojų rinkoje esančių parduotuvių. Tačiau esant išimtiniam tiekimui pirkėjo padėtis jo vartotojų rinkoje taip pat yra svarbi, nes pirkėjo išstumiantis elgesys gali turėti akivaizdžiai neigiamą poveikį tik jei jis turi rinkos galią vartotojų esančioje rinkoje. ii) Mažiau tikėtina, kad "galutiniams produktams" pakaktų analizės, apribotos tik rinka tarp tiekėjo ir pirkėjo, nes vertikalieji apribojimai gali turėti neigiamos įtakos dėl sumažėjusios konkurencijos tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais ir (arba) tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu perpardavimo rinkoje, tai yra pirkėjo vartotojų esančioje rinkoje. Pavyzdžiui, išimtinis paskirstymas gali ne tik sukelti išstūmimo poveikį rinkoje tarp tiekėjo ir pirkėjo, – visų pirma gali sumažinti konkurenciją tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu paskirstytojų perpardavimo teritorijose. Perpardavimo rinka yra ypač svarbi, jei pirkėjas yra mažmenininkas, parduodantis galutiniam vartotojui. Įsipareigojimas nekonkuruoti, dėl kurio susitarė gamintojas ir didmenininkas, gali pastūmėti šitą didmenininką pas kitus gamintojus, bet mažai tikėtina, kad dėl to išnyks konkurencija tarp parduotuvių didmenininkų lygiu. Tačiau toks pat susitarimas su mažmenininku gali sukelti šį papildomą konkurencijos tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais parduotuvėje praradimą perpardavimo rinkoje. iii) Atskirai vertinant "aptarnavimo po pardavimo rinką" atitinkama rinka gali būti originalios įrangos rinka arba aptarnavimo po pardavimo rinka – tai priklauso nuo konkrečių aplinkybių. Bet kokiu atveju, padėtis atskiroje aptarnavimo po pardavimo rinkoje turi būti vertinama atsižvelgiant į padėtį originalios įrangos rinkoje. Mažiau reikšminga padėtis originalios įrangos rinkoje paprastai sumažina galimą antikonkurencinį poveikį aptarnavimo po pardavimo rinkoje. 4. Rinkos dalies apskaičiavimas pagal Bendrosios išimties reglamentą 97) Rinkos dalies apskaičiavimą iš esmės reikia grįsti vertės duomenimis. Kai vertės duomenų nėra, gali būti atlikti kitokie pagrįsti apskaičiavimai. Tokie apskaičiavimai gali būti paremti kita patikima rinkos informacija, pavyzdžiui, apimties duomenimis (žr. Bendrosios išimties reglamento 9 straipsnio 1 dalį). 98) Vidaus produkcija, t. y. tarpiniai produktai, naudojami savo reikmėms, gali būti labai svarbūs konkurencijos analizei kaip vienas iš konkurencijos suvaržymų arba pabrėžti įmonės padėtį rinkoje. Tačiau apibrėžiant rinką ir apskaičiuojant tarpinių prekių ir paslaugų rinkos dalį į vidaus produkciją neturi būti atsižvelgta. 99) Tačiau esant galutinių produktų dvejopam paskirstymui, t. y. kai galutinių produktų gamintojas kartu yra ir paskirstytojas rinkoje, apibrėžiant rinką ir apskaičiuojant rinkos dalį reikia įtraukti prekes, kurias pardavė gamintojo ir konkuruojančių gamintojų integruoti paskirstytojai ir atstovai (žr. Bendrosios išimties reglamento 9 straipsnio 2 dalies b punktą). "Integruoti paskirstytojai" yra susijusios įmonės, apibrėžtos Bendrosios išimties reglamento 11 straipsnyje. VI. ĮGYVENDINIMO POLITIKA ATSKIRAIS ATVEJAIS 100) Vertikalieji apribojimai paprastai yra mažiau žalingi nei horizontalieji. Pagrindinė priežastis, dėl ko vertikalieji apribojimai vertinami atlaidžiau negu horizontalieji, grindžiama tuo, kad pastarieji gali būti susiję su susitarimu tarp konkurentų, gaminančių tapačias ar pakeičiamas prekes ar paslaugas. Esant tokiems horizontaliems ryšiams, vienos įmonės panaudojama rinkos galia (didesnė jo produktų kaina) gali būti naudinga jos konkurentams. Tai gali paskatinti konkurentus raginti vienas kitą veikti antikonkurenciškai. Esant vertikaliems ryšiams vieno produktas yra kito ištekliai. Tai reiškia, kad arba tiekėjų arba gamintojų rinkose esančios įmonės rinkos galios panaudojimas paprastai įtakos kitos įmonės produkcijos paklausą. Taigi įmonės, sudariusios susitarimą, dažniausiai stengiasi sukliudyti kitai pasinaudoti rinkos galia. 101) Tačiau šis savireguliacijos bruožas neturėtų būti pervertintas. Kai įmonė neturi rinkos galios, ji gali tik stengtis padidinti savo pelną optimizuodama gamybos ir paskirstymo procesą su vertikaliųjų apribojimų pagalba arba be jos. Tačiau turėdama rinkos galią, ji taip pat gali stengtis padidinti savo pelną savo tiesioginių konkurentų sąskaita, padidindama jų išlaidas, pirkėjų ir galiausiai vartotojų sąskaita, stengdamasi pasisavinti dalį jų atliekamų lėšų. Taip gali atsitikti, kai tiekėjų arba vartotojų rinkoje esanti įmonė dalijasi papildomu pelnu arba kai viena iš tokių įmonių naudojasi vertikaliaisiais viso papildomo pelno pasisavinimo apribojimais. 102) Kiekvienu konkrečiu atveju vertindama 81 straipsnio taikymą vertikaliesiems apribojimams, Komisija turi laikytis ekonominio požiūrio. Dėl to 81 straipsnio taikymo sritis apribojama įmonėmis, turinčiomis tam tikrą rinkos galios laipsnį, kai yra nepakankama konkurencija tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais. Tais atvejais konkurencijos tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais ir konkurencijos tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu apsauga yra svarbi užtikrinant produktyvumą ir naudą vartotojams. 1. Analizės schema 1.1. Neigiamos vertikaliųjų apribojimų pasekmės 103) Neigiami poveikiai rinkai, kuriuos gali sukelti vertikalieji apribojimai ir kuriems EB konkurencijos teisė siekia sutrukdyti, yra šie: i) kitų tiekėjų ar pirkėjų neįsileidimas didinant įėjimo į rinką kliūtis; ii) tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais konkurencijos sumažinimas tarp rinkoje veikiančių įmonių, palengvinant tiekėjams ar pirkėjams sudaryti slaptą susitarimą; slaptas susitarimas čia yra ir aiškus, ir tylus slaptas susitarimas (sąmoningas paralelinis elgesys); iii) tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu konkurencijos sumažinimas tarp to paties prekių ženklo prekių paskirstytojų; iv) kliūčių sukūrimas rinkos integracijai, pirmiausia įskaitant vartotojų laisvės pirkti prekes ar paslaugas bet kurioje jų pasirinktoje valstybėje narėje apribojimą. 104) Tokius neigiamus poveikius gali sukelti įvairūs vertikalieji apribojimai. Susitarimai, besiskiriantys savo forma, gali daryti tokį pat realų poveikį konkurencijai. Analizuojant šiuos galimus neigiamus poveikius vertikaliuosius apribojimus reikėtų suskirstyti į keturias grupes: vieno prekės ženklo grupė, ribota paskirstymo grupė, perpardavimo kainų palaikymo grupė ir rinkos padalijimo grupė. Kiekvienai grupei priklausantys vertikalieji apribojimai iš esmės turi panašius neigiamus poveikius konkurencijai. 105) Skirstymas į keturias grupes yra paremtas tuo, ką būtų galima apibūdinti kaip pagrindines sudedamąsias vertikaliųjų apribojimų dalis. 103–136 dalyse yra analizuojamos keturios skirtingos grupės. 137–229 dalyse vertikalieji apribojimai analizuojami taip, kaip jie taikomi praktiškai, nes dauguma vertikaliųjų susitarimų paremti daugiau nei viena iš šių sudedamųjų dalių. Įsipareigojimo nekonkuruoti prekėmis su kitais prekių ženklais grupė 106) Į "vieno prekės ženklo" kategoriją patenka tie susitarimai, kurių pagrindinis elementas yra pirkėjo skatinimas daugiau savo užsakymų tam tikrai produkto rūšiai teikti vienam tiekėjui. Šis elementas gali būti randamas tarp kitų elementų – pirkėjo vertimas nekonkuruoti ir spaudimas pirkti tam tikrą kiekį, kai sutarti įpareigojimai ar skatinančios schemos tarp tiekėjo ir pirkėjo verčia pastarąjį tam tikrą produktą ir jo pakaitalus pirkti tik iš vieno tiekėjo arba daugiausia iš jo. Toks pat elementas gali pasireikšti kaip susietas pirkimas, kai įpareigojimas ar skatinimo schema yra susijusi su produktu, kurį privalo pirkti pirkėjas, ir kuris yra kito skirtingo produkto pirkimo sąlyga. Pirmasis produktas laikomas "susietu" produktu, o antrasis – "susiejančiu" produktu. 107) Yra keturi neigiami poveikiai konkurencijai: 1) kiti tiekėjai toje rinkoje negali parduoti tam tikriems pirkėjams, dėl to gali būti uždaryta rinka arba, esant susiejimui, rinka uždaroma susietiems produktams; 2) tai rinkos dalis daro griežčiau apibrėžtas ir gali palengvinti slaptus susitarimus, kai juos taiko keletas tiekėjų; 3) kiek tai susiję su galutinių prekių paskirstymu, tam tikri mažmenininkai pardavinės tik vieno prekių ženklo prekes, taigi jų parduotuvėse nebus konkurencijos tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais (nebus konkurencijos parduotuvėje); 4) esant susiejimui, pirkėjas už susietą produktą gali mokėti brangiau, negu mokėtų kitu atveju. Visi šie poveikiai gali sumažinti konkurenciją tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais. 108) Konkurencijos sumažėjimą tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais gali sušvelninti stipri pradinė konkurencija tarp tiekėjų, siekiančių sudaryti įsipareigojimo nekonkuruoti prekėmis su kitais prekių ženklais sutartis, bet kuo ilgesnė įpareigojimo nekonkuruoti trukmė, tuo labiau tikėtina, jog šis poveikis nebus pakankamai stiprus, kad kompensuotų konkurencijos tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais sumažėjimą. Ribota paskirstymo grupė 109) Į kategoriją "ribotas paskirstymas" patenka tokie susitarimai, kurių pagrindinis elementas yra tai, kad gamintojai parduoda tiktai vienam ar ribotam pirkėjų skaičiui. Taip gali būti siekiama apriboti pirkėjų skaičių tam tikroje teritorijoje arba pasirinkti tam tikrą vartotojų grupę, arba pasirinkti tam tikros rūšies pirkėjus. Tarp kitų šis elementas gali pasireikšti: - išimtinio paskirstymo ar išimtinio vartotojų paskyrimo atveju, kai tiekėjas parduoda tik vienam pirkėjui tam tikroje teritorijoje ar tam tikrai vartotojų klasei, - išimtinio tiekimo ir kiekio nustatymo tiekėjui atveju, kai tiekėjo ir pirkėjo sutartas įpareigojimas ar skatinanti schema verčia pirmąjį parduoti tik vienam pirkėjui arba daugiausia jam, - pasirinktinio paskirstymo atveju, kai dėl primestų ar su pasirinktais paskirstytojais sutartų sąlygų paprastai yra apribojamas jų skaičius, - pardavimų ribojimo aptarnavimo po pardavimo rinkoje atveju, dėl ko apribojamos tiekėjų pardavimų galimybės. 110) Yra keturi pagrindiniai neigiami poveikiai konkurencijai: 1) kai kurie pirkėjai toje rinkoje daugiau negali pirkti iš tam tikro tiekėjo, dėl to gali būti uždaromos pirkimo rinkos, ypač išimtinio tiekimo atveju; 2) kai dauguma konkuruojančių tiekėjų arba visi jie riboja mažmenininkų skaičių, tai gali palengvinti slaptą susitarimą arba paskirstytojų, arba tiekėjų lygiu, 3) kadangi vis mažiau paskirstytojų pasiūlytų produktą, dėl to taip pat mažėtų konkurencija tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu. Esant didelėms išimtinėms teritorijoms ar išimtiniam vartotojų paskyrimui, rezultatas gali būti visiškas konkurencijos panaikinimas tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu. Šis konkurencijos sumažėjimas tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu gali sukelti konkurencijos susilpnėjimą tarp tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais. Perpardavimo kainų palaikymo grupė 111) Į kategoriją "perpardavimo kainų palaikymas" (PKP) patenka tie susitarimai, kurių pagrindinis elementas yra tai, kad pirkėjas įpareigojamas arba skatinamas perparduoti ne mažesne kaip tam tikra kaina, tam tikra kaina arba ne didesne kaip tam tikra kaina. Šią grupę sudaro minimalios, fiksuotos, maksimalios ir rekomenduojamos perpardavimo kainos. Maksimalių ir rekomenduojamų perpardavimo kainų nustatymas, nors ir nėra sunkus apribojimas, vis dėlto gali riboti konkurenciją. 112) Yra du pagrindiniai PKP neigiami poveikiai konkurencijai: 1) konkurencijos sumažėjimas kainomis tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu; 2) padidėjęs kainų skaidrumas. Esant fiksuotiems ar minimaliems PKP, paskirstytojai daugiau negali konkuruoti to paties prekių ženklo prekės kaina, dėl to gali būti visiškai panaikinta konkurencija kainomis tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu. Maksimalios ar rekomenduojamos kainos gali tapti pagrindiniu mažmenininkų orientyru, vedančiu prie daugiau ar mažiau vienodo tokio kainų lygio taikymo. Padidėjęs skaidrumas kainoms ir atsakomybė už kainų pakeitimą palengvina slaptą susitarimą tarp gamintojų ir paskirstytojų, bent jau koncentruotose rinkose. Kadangi sumažėjusi konkurencija tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu susilpnina spaudimą mažinti tam tikrų prekių kainas, netiesiogiai tai gali sumažinti tam tikrų prekių su skirtingais prekių ženklais konkurenciją. Rinkos pasidalijimo grupė 113) Į kategoriją "rinkos pasidalijimas" patenka susitarimai, kurių pagrindinis elementas yra tai, kad pirkėjui yra nurodoma vieta, kurioje jis gali pirkti arba parduoti tam tikrą produktą. Šis elementas pasireiškia išimtinio pirkimo atveju, kai sutarti įpareigojimai ar skatinančios schemos tarp tiekėjo ir pirkėjo verčia pastarąjį pirkti tam tikrą produktą, pavyzdžiui X rūšies alų išimtinai iš paskirto tiekėjo, bet jam paliekama laisvė pirkti ir parduoti konkuruojančius produktus, pavyzdžiui, konkuruojančias alaus rūšis. Tai taip pat gali būti teritorinis perpardavimo ribojimas, pirmaeilio įsipareigojimo teritorijos paskyrimas, paskirstytojo buvimo vietos ribojimas ir perpardavimo vartotojams ribojimas. 114) Pagrindinis neigiamas poveikis konkurencijai yra konkurencijos sumažėjimas tarp tam tikrų prekių su tuo pačiu prekių ženklu, dėl ko tiekėjas gali lengviau padalyti rinką ir tokiu būdu trukdyti rinkos integracijai. Tai gali sudaryti palankias sąlygas diskriminuoti kainomis. Kai dauguma konkuruojančių tiekėjų arba visi jie riboja savo pirkėjų pirkimo ar perpardavimo galimybes, tai gali palengvinti sudaryti slaptą susitarimą arba paskirstytojų, arba tiekėjų lygyje. 1.2. Teigiamos vertikaliųjų apribojimų pasekmės 115) Svarbu pripažinti, kad dažnai vertikalieji apribojimai turi teigiamą poveikį, ypač remdami konkurenciją ne kainomis ir gerindami paslaugų kokybę. Kai įmonė neturi rinkos galios, ji gali tik bandyti padidinti savo pelną, optimizuodama savo gamybos ir paskirstymo procesus. Daugeliu atvejų vertikalieji apribojimai gali būti naudingi tuo požiūriu, kad įprasti nesusijusių tiekėjo ir pirkėjo prekybiniai ryšiai, nustatantys tik tam tikrų sandorių kainą ir kiekį, gali skatinti atsirasti beveik optimalų investicijų ir pardavimų lygį. 116) Nors šiose Gairėse bandoma pateikti sąžiningą vertikaliųjų apribojimų įvairių vertinimų apžvalgą, jie nepretenduoja į baigtumą ar išsamumą. Toliau išvardytos priežastys gali pateisinti tam tikrų vertikaliųjų apribojimų taikymą: 1. "Išspręsti "atskalūno" problemą". Vienas paskirstytojas gali pasinaudoti kito paskirstytojo reklama. Šios rūšies problema yra dažniausiai pasitaikanti didmenininkų ir mažmenininkų lygiu. Išimtinis paskirstymas ar panašūs apribojimai gali būti naudingi vengiant tokių atskalūnų. Atskalūnų gali būti ir tarp tiekėjų, pavyzdžiui, kai tiekėjas investuoja į reklamą pirkėjo patalpose, paprastai mažmeniniu lygiu, taip pat gali būti pritraukti pirkėjai jo konkurentams. Nekonkuravimo rūšies apribojimai gali padėti panaikinti šią atskalūnų situaciją. Kad tai būtų problema, turi būti realus atskalūnų klausimas. Atskalūnai tarp pirkėjų gali atsirasti tik teikiant paslaugas iki pardavimo, bet ne po pardavimo. Paprastai produktas turi būti palyginti naujas ar techniškai sudėtingas, nes kitaip vartotojas, atsižvelgdamas į ankstesnius pirkinius, labai gerai žinos, ko jis nori. Be to, produktas turi būti pakankamai vertingas, nes kitaip vartotojui neapsimokėtų eiti į vieną parduotuvę informacijos, o į kitą – pirkti. Pagaliau tiekėjui turi būti nepraktiška sutartyje nustatyti reikalavimą pirkėjui teikti paslaugas iki pardavimo. Atskalūnai tarp tiekėjų taip pat galimi esant konkrečiai situacijai, būtent tuo atveju, kai reklama vykdoma pirkėjo patalpose ir yra bendra, bet ne skirta konkrečiam prekės ženklui. 2. "Atidaryti rinkas ar įeiti į naujas rinkas". Kai gamintojas nori įeiti į naują geografinę rinką, pavyzdžiui, eksportuodamas į kitą šalį pirmą kartą, paskirstytojas gali turėti specialių "pirminių investicijų", reikalingų prekių ženklui rinkoje pristatyti. Siekiant įtikinti vietinį paskirstytoją padaryti tokias investicijas, gali prireikti paskirstytojui suteikti tokią teritorinę apsaugą, kad jis galėtų atgauti savo investicijas, laikinai nustatęs didesnę kainą. Paskirstytojams kitose rinkose turėtų būti laikinai neleidžiama pardavinėti naujose rinkose. Tai yra ypatingas atskalūnų problemos atvejis, aprašytas 1 punkte. 3. "Atskalūnų sertifikavimo klausimas". Kai kuriuose sektoriuose tam tikri mažmenininkai turi tik "kokybiškų" produktų pardavėjų reputaciją. Tokiu atveju pardavimas pasinaudojant šiais mažmenininkais gali būti svarbus pristatant naują produktą. Jei gamintojas iš pradžių negali pardavinėti savo gaminių tik aukštos klasės parduotuvėse, jis rizikuoja būti nepastebėtas, ir produkto pristatymas gali nepasisekti. Tai reiškia, kad gali būti priežastis tam tikrą laiko tarpą leisti tokį apribojimą, kaip išimtinis ar pasirinktinis paskirstymas. To gali pakakti užtikrinti naujo produkto pristatymui, bet ne taip ilgai, kad būtų trukdomas didelio masto paskirstymas. Tokia nauda labiau tikėtina su "patikrintomis" prekėmis ar sudėtingomis prekėmis, kurių gana daug parduodama galutiniams vartotojams. 4. Taip vadinama "sulaikymo problema". Kartais tiekėjas arba pirkėjas turi daryti specialiai užsakovui (klientui) skirtas investicijas, susijusias su specialia įranga arba mokymu. Pavyzdžiui, sudedamųjų dalių gamintojas, kuris turi pagaminti naujas mašinas arba įrankius tam, kad patenkintų išimtinius vieno iš savo klientų reikalavimus. Investuotojas gali nedaryti reikalingų investicijų tol, kol nebus baigti su tiekimu susiję ypatingi parengiamieji darbai. Tačiau, kaip ir kitais atskalūno atvejais, turi būti įvykdyta nemažai sąlygų, kol rizika, kad investicijos bus nepakankamos, netapo reali ar akivaizdi. Pirmiausia investicijos privalo būti konkrečiai susijusios. Tiekėjo padarytos investicijos yra laikomos konkrečiai susijusiomis, kai, pasibaigus sutarčiai, tiekėjas negali jų panaudoti kitiems užsakovams aprūpinti, o gali tik parduoti jas patirdamas nemažą nuostolį. Pirkėjo padarytos investicijos yra laikomos konkrečiai susijusiomis, kai, pasibaigus sutarčiai, pirkėjas negali jų panaudoti prekėmis, kurias tiekia kiti tiekėjai, įsigyti ir (arba) panaudoti, o tik gali jas parduoti patirdamas nemažus nuostolius. Taigi investicijos yra konkrečiai susijusios, kai, pavyzdžiui, jas galima panaudoti tik prekių su prekių ženklu komponentų gamybai arba prekių su konkrečiu prekių ženklu saugojimui ir dėl to negali būti pelningai panaudotos alternatyvių prekių gamybai arba perpardavimui. Antra, tai privalo būti ilgalaikės investicijos, kurios neatsiperka per trumpą laiką. Trečia, šios investicijos privalo būti asimetriškos, t. y. viena sutarties šalis turi investuoti daugiau nei kita šalis. Kai šios sąlygos tenkinamos, paprastai yra pakankamas pagrindas taikyti vertikalųjį apribojimą tokiam laikotarpiui, kurio reikia investicijoms nuvertinti. Atitinkamas vertikalusis apribojimas turi būti įsipareigojimas nekonkuruoti arba privalomo kiekio nustatymas, kai investuoja tiekėjas, ir išimtinis paskirstymas, išimtinio pirkėjo paskyrimas arba išimtinis tiekimas, kai investuoja pirkėjas. 5. "Specifinė sulaikymo problema, kuri gali iškilti perduodant esminę gamybinę, prekybinę ar mokslinę patirtį (know-how)". Kartą suteikus gamybinę, prekybinę ar mokslinę patirtį (know-how), ji negali būti atimta, ir šios patirties suteikėjas gali nenorėti, kad ji būtų panaudota jų konkurentams arba ja pasinaudotų jo konkurentai. Jeigu tiktai gamybinė, prekybinė ar mokslinė patirtis (know-how) nebuvo lengvai prieinama pirkėjui, ir yra svarbi ir būtina vykdant susitarimą, toks gamybinės, prekybinės ar mokslinės patirties (know-how) perdavimas gali pateisinti įsipareigojimo nekonkuruoti tipo apribojimą. Paprastai tokiam apribojimui 81 straipsnio 1 dalis nebūtų taikoma. 6. "Masto ekonomija paskirstymo srityje". Norėdamas panaudoti masto ekonomijos pranašumus ir taip sumažinti savo produkcijos kainą, gamintojas gali norėti, kad jo produkciją perparduotų nedaug paskirstytojų. Tam jis galėtų panaudoti išimtinį paskirstymą, įpareigojimą pirkti nustatytą minimalų kiekį, pasirinktinį paskirstymą, kuriame būtų toks reikalavimas, arba išimtinį pirkimą. 7. "Kapitalo rinkos trūkumai". Įprasti kapitalo tiekėjai (bankai, akcijų rinkos) gali nepakankamai aprūpinti kapitalu, kai jie turi nepakankamai informacijos apie asmenį, kuris skolinasi, arba kai paskolos garantijos yra nepakankamos. Pirkėjas arba tiekėjas gali turėti daugiau informacijos ir, turėdamas išimtinius santykius, gauti papildomą apsaugą savo investicijoms. Kai tiekėjas suteikia pirkėjui paskolą, tai gali sąlygoti pirkėjo įsipareigojimą nekonkuruoti arba pirkti nustatytą kiekį. Kai pirkėjas suteikia tiekėjui paskolą, tai gali sąlygoti