KOMISIJOS REKOMENDACIJA

2007 m. birželio 18 d.

dėl eksperimentiniais ir kitais mokslo tikslais naudojamų gyvūnų laikymo ir priežiūros gairių

(Pranešta dokumentu Nr. C(2007) 2525)

(Tekstas svarbus EEE)

(2007/526/EB)

EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,

atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 211 straipsnio antrą įtrauką,

kadangi:

2006 m. birželio 15 d. per ketvirtąją daugiašalę konvencijos šalių konsultaciją buvo priimtas pataisytas A priedėlis.

REKOMENDUOJA:

(1) OL L 358, 1986 12 18, p. 1. Direktyva su pakeitimais, padarytais Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/65/EB (OL L 230, 2003 9 16, p. 32).

(2) OL L 222, 1999 8 24, p. 29.

(3) OL L 221, 1998 8 8, p. 23. Direktyva su pakeitimais, padarytais Reglamentu (EB) Nr. 806/2003 (OL L 122, 2003 5 16, p. 1).

(4) OL L 3, 2005 1 5, p. 1.

PRIEDAS

Eksperimentiniais ir kitais mokslo tikslais naudojamų gyvūnų laikymo ir priežiūros gairės

TURINYS

Įžanga

Apibrėžtys

BENDRASIS SKYRIUS

1. Patalpos

1.1. Funkcijos ir bendras suplanavimas

1.2. Laikymo patalpos

1.3. Bendros ir specialios paskirties procedūrų patalpos

1.4. Pagalbinės patalpos

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

2.2. Temperatūra

2.3. Drėgnumas

2.4. Apšvietimas

2.5. Triukšmas

2.6. Signalizacijos sistemos

3. Švietimas ir mokymas

4. Priežiūra

4.1. Sveikata

4.2. Gaudymas

4.3. Gyvūnų vežimas

4.4. Karantinas, aklimatizavimas ir izoliavimas

4.5. Laikymas ir aplinkos gerinimas

4.6. Šėrimas

4.7. Girdymas

4.8. Grindys, substratai, kraikas, pakratai ir lizdų arba guolių įrangos medžiagos

4.9. Valymas

4.10. Elgesys su gyvūnais

4.11. Humaniškas numarinimas

4.12. Įrašai

4.13. Identifikavimas

KONKREČIOMS RŪŠIMS SKIRTAS SKYRIUS

A. Graužikų laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

B. Triušių laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

C. Kačių laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

D. Šunų laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

E. Šeškų laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

F. Nežmoginių primatų laikymo gairės

a) Bendrosios nuostatos

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Darbuotojų mokymas

6. Vežimas

b) Papildomos marmozečių ir tamarinų laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Darbuotojų mokymas

6. Vežimas

c) Papildomos saimirių laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Darbuotojų mokymas

6. Vežimas

d) Papildomos makakų ir markatų laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Darbuotojų mokymas

6. Vežimas

e) Papildomos babuinų laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Darbuotojų mokymas

6. Vežimas

G. Ūkio gyvūnų ir mažųjų kiaulių laikymo gairės

a) Bendrosios nuostatos

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

b) Papildomos galvijų laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

c) Papildomos avių ir ožkų laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

d) Papildomos kiaulių ir mažųjų kiaulių laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

e) Papildomos arklinių (arklių, ponių, asilų ir mulų) laikymo ir priežiūros gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

H. Paukščių laikymo gairės

a) Bendrosios nuostatos

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

b) Papildomos naminių vištų laikymo ir priežiūros gairės (laikant tolesniam naudojimui ir atliekant procedūras)

c) Papildomos naminių kalakutų laikymo ir priežiūros gairės (laikant tolesniam naudojimui ir atliekant procedūras)

d) Papildomos putpelių laikymo ir priežiūros gairės (laikant tolesniam naudojimui ir atliekant procedūras)

e) Papildomos ančių ir žąsų laikymo ir priežiūros gairės (laikant tolesniam naudojimui ir atliekant procedūras)

f) Papildomos balandžių laikymo ir priežiūros gairės (laikant tolesniam naudojimui ir atliekant procedūras)

g) Papildomos zebrinių amadinų laikymo ir priežiūros gairės (laikant tolesniam naudojimui ir atliekant procedūras)

I. Varliagyvių laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Vežimas

J. Reptilijų laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Vežimas

K. Žuvų laikymo gairės

1. Įžanga

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

3. Sveikata

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

5. Vežimas

ĮŽANGA

1. Vienas iš Direktyvos 86/609/EEB tikslų – apsaugoti eksperimentiniais ir kitais mokslo tikslais naudojamus gyvūnus ir užtikrinti, kad dėl su jais atliekamų procedūrų gyvūnams būtų sukeliama kuo mažiau skausmo, kančių, baimės ar ilgalaikių sužalojimų.

2. Kai kurios procedūros atliekamos vietoje, naudojant laisvėje gyvenančius savarankiškus laukinius gyvūnus, tačiau tokių procedūrų palyginti nedaug. Dauguma eksperimentams naudojamų gyvūnų laikomi įvairiose laboratoriniams gyvūnams skirtų pastatų patalpose – nuo aptvarų lauke iki narvelių smulkiems gyvūnams. Dažnai tokiais atvejais moksliniai reikalavimai ir gyvūnų poreikiai nesutampa. Tuomet reikėtų, kad esminiai gyvūnų fiziologiniai ir etologiniai poreikiai (judėjimo laisvė, socialiniai ryšiai, prasminga veikla, mityba, vanduo) būtų ribojami kuo trumpiau ir kuo mažiau. Siekiant užtikrinti, kad gyvūnų gerovė nebūtų pažeista daugiau, nei būtina tyrimo moksliniams tikslams pasiekti, tokius apribojimus iki procedūrų pradžios turėtų apsvarstyti mokslininkai, laboratorijų techniniai darbuotojai ir kompetentingi asmenys, konsultuojantys gyvūnų gerovės klausimais.

3. Šiame priede pateikiamos gyvūnų laikymo ir priežiūros gairės, pagrįstos turimomis žiniomis ir gerąja patirtimi. Jame paaiškinami ir papildomi pagrindiniai Direktyvos 86/609/EEB 5 straipsnyje nustatyti principai. Šiuo priedu siekiama padėti valdžios institucijoms, įstaigoms ir asmenims įgyvendinti Direktyvos 86/609/EEB šios srities tikslus.

4. Bendrajame skyriuje pateikiamos visų gyvūnų, naudojamų eksperimentiniais ir kitais mokslo tikslais, aplinkos pagerinimo, laikymo patalpų ir priežiūros gairės. Papildomos gairės, skirtos dažnai naudojamoms rūšimis, pateikiamos specialiuose skyriuose. Jei šiuose specialiose skyriuose nėra kokios nors informacijos, tokio pobūdžio gairės yra įtrauktos į bendrąjį skyrių. Konkrečioms rūšims skirti skyriai pagrįsti graužikų, triušių, šunų, kačių, šeškų, nežmoginių primatų, ūkio gyvulių rūšių, mažųjų kiaulių, paukščių, varliagyvių, reptilijų ir žuvų ekspertų grupių pasiūlymais. Be šių pasiūlymų, ekspertų grupės taip pat pateikė juos pagrindžiančios informacijos, paremtos moksliniais faktais ir praktine patirtimi. Už šią pagrindžiamąją informaciją atsakingos tik atitinkamos ekspertų grupės. Su ja galima susipažinti atskirai. Tokiuose paaiškinamuosiuose dokumentuose apie kai kurias rūšių grupes, būtent varliagyvius, reptilijas ir žuvis, pateikiama papildomos informacijos apie rečiau naudojamas jų rūšis, apie kurias nerašoma atskiroms rūšims skirtose gairėse. Atsiradus gyvūnų elgesio ar veisimo problemoms arba prireikus papildomos informacijos apie konkrečius kitų rūšių poreikius, reikėtų kreiptis konsultacijų į atitinkamos rūšies ekspertus ir prižiūrėtojus, siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai patenkinti bet kurių konkrečių rūšių poreikiai.

5. Kalbant apie gyvūnus, kuriuos ketinama naudoti procedūroms arba kurie jau yra naudojami procedūroms, arba apie veisimo reikmėms laikomus laboratorinius gyvūnus, sąvoka „priežiūra“ apima visus gyvūnų ir žmogaus santykių aspektus. Jos esmė – materialiųjų ir nematerialiųjų išteklių, kuriuos žmogus telkia siekdamas, kad gyvūnas įgytų ir išlaikytų tokią fizinę ir psichinę būklę, kai jis kenčia mažiausiai ir yra naudingiausias eksperimentams atlikti, suma. Priežiūra prasideda nuo ketinimo naudoti gyvūną procedūroms, taip pat apima veisimą arba laikymą šiems tikslams, ir trunka iki tol, kol procedūrą pabaigus, gyvūnas humaniškai numarinamas arba su juo pasielgiama kitaip pagal Direktyvos 86/609/EEB 9 straipsnį.

6. Priede pateikiama patarimų dėl tinkamo gyvūnų patalpų suplanavimo ir rekomendacijų bei rekomendacijų dėl atitikties Direktyvos 86/609/EEB gyvūnų gerovės gairėms. Tačiau rekomenduojami ploto standartai atitinka mažiausius būtinus dydžius. Kartais juos gali reikėti padidinti, nes gyvūnų aplinkos reikalavimai gali skirtis, atsižvelgiant į, pvz., konkretaus gyvūno rūšį, amžių, fiziologines sąlygas, gyvūnų tankumą ir tai, ar gyvūnai laikomi tolesniam naudojimui, veisimui ar eksperimentams, ilgai ar trumpai. Gyvūnų gerovei taip pat svarbu tinkamai pagerinti aplinką.

7. Naudojamas patalpas ar įrangą reikėtų modifikuoti arba pakeisti kita, atsižvelgiant į šias gaires, gyvūnų gerovės prioritetus ir finansinius bei praktinius sumetimus. Kol patalpos ar įranga nebus modifikuotos arba pakeistos kitomis, reikėtų pritaikyti naudojamose patalpose laikomų gyvūnų skaičių ir dydį taip, kad sąlygos kuo labiau atitiktų šias gaires.

APIBRĖŽTYS

Šiose gairėse:

1) gyvūnų talpykla – tai pagrindinė gyvūnų laikymo vieta, pavyzdžiui: a) narvelis – stacionari arba kilnojama talpykla, apribota ištisomis sienelėmis, kurių bent viena yra iš virbų arba vielinio tinklo arba, tam tikrais atvejais, tinklelių, kurioje laikomi arba vežami vienas ar daugiau gyvūnų; atsižvelgiant į laikomų gyvūnų skaičių ir talpyklos dydį, gyvūnų judėjimo laisvė yra sąlygiškai apribota; b) boksas – uždara vieta, pavyzdžiui, aptverta sienomis, virbais arba vieliniu tinklu, kurioje laikomi vienas ar daugiau gyvūnų; atsižvelgiant į bokso dydį ir gyvūnų tankumą, gyvūnų judėjimo laisvė paprastai ribojama mažiau negu narvelyje; c) voljeras – aikštelė, aptverta, pavyzdžiui, tvoromis, sienomis, virbais ar vieliniu tinklu ir dažnai pastatyta šalia nuolatinių statinių, kurioje gyvūnai, laikomi narveliuose ir boksuose, gali laisvai judėti tam tikrą laiką, atitinkantį jų etologinius ir fiziologinius poreikius, pavyzdžiui, pasimankštinti; d) gardas – mažas, iš trijų pusių, dažniausiai ėdžiomis ir šoninėmis sienelėmis, apribotas aptvaras, kuriame gali būti laikomi pririšti vienas ar du gyvūnai;

2) antrinės laikymo vietos, kuriose galima laikyti gyvūnų talpyklą (-as), vadinamos „laikymo patalpomis“. Laikymo patalpų pavyzdžiai: a) patalpos, kuriose gyvūnai paprastai laikomi veisimui ir prieš tolesnį naudojimą arba atliekant procedūrą; b) atskyrimo sistemos – izoliatoriai, laminarinės kameros ir atskirai vėdinamų narvelių sistemos.

BENDRASIS SKYRIUS

1. PATALPOS

1.1. Funkcijos ir bendras suplanavimas

1.1.1. Visos patalpos turėtų būti pastatytos taip, kad būtų tinkama aplinka jose laikomoms gyvūnų rūšims, atsižvelgiant į jų fiziologinius ir etologinius poreikius. Taip pat patalpos turi būti suplanuotos ir tvarkomos taip, kad gyvūnai negalėtų pabėgti ir kad į jas negalėtų patekti pašaliniai asmenys ir kiti gyvūnai. Patalpas didesniuose statinių kompleksuose reikėtų saugoti tinkamomis apsaugos ir statybos bei įėjimų skaičių ribojančiomis priemonėmis.

1.1.2. Įstaigoje taip pat turėtų būti įdiegta techninės priežiūros programa, padedanti užkirsti kelią bet kokiam pastatų arba įrangos sugadinimui ar jį pašalinti.

1.2. Laikymo patalpos

1.2.1. Reikėtų imtis visų reikiamų priemonių, kad patalpos būtų reguliariai valomos ir jose būtų palaikomos patenkinamos higienos sąlygos. Lubos ir sienos turėtų būti atsparios apgadinimams ir padengtos lygia, nelaidžia ir lengvai plaunama danga. Ypač reikėtų atkreipti dėmesį į sandūras, taip pat ir durų, latakų, vamzdžių ir laidų sandūras. Kur reikia, duryse turėtų būti stebėjimo langelis. Grindys turėtų būti lygios, nelaidžios ir padengtos neslidžia, lengvai plaunama danga, kuri gali išlaikyti stovų ir kitos sunkios įrangos svorį ir nebūtų dėl jo pažeista. Jei yra nuotekų, jos turėtų būti tinkamai uždengtos ir įtaisyta užtvara, kuri neleistų patekti parazitams arba pabėgti gyvūnams.

1.2.2. Patalpų, kuriose gyvūnai gali laisvai judėti, sienos ir grindys turėtų būti padengtos ypač atsparia medžiaga, nenusidėvinčia laikant gyvūnus ir valant patalpas. Medžiaga turėtų nekelti pavojaus gyvūnų sveikatai ir neleisti jiems susižaloti. Bet kokią įrangą arba konstrukcijas reikia papildomai apsaugoti, kad gyvūnai negalėtų jų pažeisti arba patys susižeisti.

1.2.3. Nesuderinamų rūšių, pavyzdžiui, plėšrūnų ir grobio, arba gyvūnų, kuriems reikia skirtingų aplinkos sąlygų, nereikėtų laikyti toje pačioje patalpoje ar, jei kalbama apie plėšrūnus ir grobį, taip, kad pirmieji galėtų pamatyti, užuosti ar išgirsti pastaruosius.

1.2.4. Kai tinkama, laikymo patalpose turėtų būti priemonių smulkioms procedūroms ir veiksmams atlikti.

1.3. Bendros ir specialios paskirties procedūrų patalpos

1.3.1. Veisimo arba tiekimo įstaigose turėtų būti sąlygos, leidžiančios gyvūnų siuntas paruošti siuntimui.

1.3.2. Visose įstaigose turėtų būti bent jau laboratorijos paprastiems diagnostiniams tyrimams ir skrodimams atlikti, ir (arba) mėginiams, skirtiems nuodugnesniems laboratoriniams tyrimams kitose vietose, imti.

1.3.3. Įstaigoje turėtų būti sąlygos izoliuoti ką tik atvežtus gyvūnus tol, kol bus nustatyta ir įvertinta jų sveikatos būklė bei kuo labiau sumažinta rizika laikomų gyvūnų sveikatai.

1.3.4. Jei procedūras ar stebėjimus nederėtų atlikti laikymo patalpose, tam turėtų būti numatytos bendros ir specialios paskirties procedūrų patalpos.

1.3.5. Kai tinkama, įstaigoje turėtų būti vienas ar daugiau atskirų kambarių, tinkamai įrengtų chirurginėms procedūroms atlikti steriliomis sąlygomis. Taip pat turėtų būti patalpos, kuriose gyvūnus būtų galima laikyti po operacijų, kur tai yra reikalinga.

1.3.6. Kai būtina, reikėtų skirti atskiras patalpas sergantiems arba sužeistiems gyvūnams laikyti.

1.4. Pagalbinės patalpos

1.4.1. Sandėliai turėtų būti suplanuoti, naudojami ir prižiūrimi taip, kad būtų užtikrinta maisto ir pakratų kokybė. Šias patalpas reikėtų apsaugoti nuo parazitų ir vabzdžių. Kitas medžiagas, kurios gali būti užterštos arba kelti pavojų gyvūnams ar darbuotojams, reikėtų sandėliuoti atskirai.

1.4.2. Reikėtų skirti atskiras patalpas švariems narveliams, įrankiams ir įrangai.

1.4.3. Valymo ir plovimo patalpos turėtų būti pakankamai didelės, kad jose tilptų panaudotos įrangos nukenksminimo ir valymo priemonės. Valymo tvarka turėtų būti tokia, kad švari ir nešvari įranga būtų perduodama atskirai ir išvalyta įranga nebūtų užteršiama. Sienos ir grindys turėtų būti padengtos tinkamai atsparia paviršiaus danga, o vėdinimo sistema turėtų būti reikiamos galios, kad pašalintų šilumos ir drėgmės perteklių.

1.4.4. Reikėtų sudaryti sąlygas higieniškai laikyti ir naikinti gyvūnų skerdenas ir atliekas. Jeigu tokias medžiagas neįmanoma ar nebūtina sudeginti vietoje, reikėtų sudaryti sąlygas jas saugiai pašalinti, atsižvelgiant į nacionalines ir vietos lygmens nuostatas ir potvarkius. Ypač atsargiai reikėtų tvarkyti toksiškas, radioaktyvias ar užkrečiamas atliekas.

1.4.5. Aplinkiniai judėjimo plotai turėtų būti suplanuoti ir pastatyti pagal laikymo patalpų standartus. Koridoriai turėtų būti pakankamai platūs, kad jais būtų galima lengvai pervežti ar pernešti kilnojamąją įrangą.

2. APLINKA IR APLINKOS KONTROLĖ

2.1. Vėdinimas

2.1.1. Laikymo patalpas ir gyvūnų talpyklas reikėtų tinkamai vėdinti, atsižvelgiant į laikomų gyvūnų poreikius. Vėdinimo sistemos paskirtis – tiekti pakankamai tinkamos kokybės šviežio oro ir sumažinti nemalonių kvapų, kenksmingų dujų, dulkių ir bet kokių užkrečiamų medžiagų lygį bei sklaidą. Sistema taip pat turėtų tinkamai pašalinti šilumos ir drėgmės perteklių.

2.1.2. Orą patalpoje reikėtų nuolat atnaujinti. Tinkamas vėdinimo dažnis – keisti orą 15–20 kartų per valandą. Tačiau kartais, pvz., kai laikoma mažai gyvūnų, gali užtekti keisti orą 8–10 kartų per valandą. Kai kada gali užtekti natūralaus vėdinimo, tada mechaninio vėdinimo gali visai nereikėti. Reikėtų vengti neišvalyto oro pakartotinio cirkuliavimo. Tačiau derėtų pabrėžti, kad net ir pati veiksmingiausia sistema neatlygins prastos valymo tvarkos ar aplaidumo.

2.1.3. Vėdinimo sistema turėtų būti suprojektuota taip, kad būtų išvengta kenksmingų skersvėjų ir triukšmo.

2.1.4. Reikėtų uždrausti rūkyti patalpose, kuriose yra gyvūnų.

2.2. Temperatūra

2.2.1. Tolesniuose skyriuose, skirtuose konkrečioms rūšims, nurodomi rekomenduojamų temperatūrų intervalai. Taip pat reikėtų pabrėžti, kad šiuose skyriuose minimi skaičiai taikytini tik normaliai subrendusiems gyvūnams. Jaunikliams, jauniems gyvūnams, bevilniams ar beplunksniams, neseniai operuotiems, sergantiems ar sužeistiems gyvūnams dažnai reikės kur kas aukštesnės temperatūros. Patalpų temperatūrą reikėtų reguliuoti pagal pasikeitusią gyvūnų termoreguliaciją, kurią gali pažeisti ypatingos fiziologinės sąlygos ar procedūrų padariniai. Laikymo patalpų temperatūrą reikėtų kasdien matuoti ir registruoti.

2.2.2. Gali reikėti įrengti vėdinimo sistemą, kuri prireikus tiektų tiek šiltą, tiek šaltą orą.

2.2.3. Naudojimo įstaigose gali reikėti tiksliai kontroliuoti laikymo patalpų temperatūrą, nes aplinkos temperatūra labai veikia visų gyvūnų medžiagų apykaitą ir elgesį, todėl ji veikia ir tam tikrų mokslinių rezultatų patikimumą.

2.2.4. Lauko teritorijose, skirtose gyvūnams mankštintis ir bendrauti, neįmanoma griežtai reguliuoti temperatūrą. Jei oro sąlygos gali trikdyti gyvūnus, jie neturėtų būti palikti tik lauko teritorijose.

2.3. Drėgnumas

Laikant kai kurias rūšis, pvz., žiurkes ir smiltpeles, gali reikėti palaikyti gana siauro intervalo santykinį oro drėgnumą, siekiant, kad jis kuo mažiau veiktų gyvūnų sveikatą ar gerovę; o kitos rūšys, pvz., šunys, gerai prisitaiko prie įvairių drėgnumo lygio svyravimų.

2.4. Apšvietimas

Jeigu natūrali šviesa neužtikrina tinkamo šviesos ir tamsos ciklo, reikia įrengti reguliuojamą apšvietimą, kuris atitiktų biologinius gyvūnų poreikius ir sudarytų tinkamas darbo sąlygas. Reikėtų vengti ryškaus apšvietimo tam tikroms rūšims, be to, gyvūnų talpyklose turėtų būti tamsesnių vietų, kuriose gyvūnai galėtų pasislėpti. Taip pat reikėtų įrengti tinkamą apšvietimą būtinajai priežiūrai atlikti ir gyvūnams apžiūrėti. Reikėtų užtikrinti konkrečiai rūšiai tinkamą reguliarią šviesos trukmę ir apšvietimo intensyvumą bei vengti pertraukų. Laikant gyvūnus albinosus, reikėtų atsižvelgti į jų jautrumą šviesai. Reikėtų apgalvoti galimybę laikymo patalpose įrengti langus, nes pro juos patenka natūrali šviesa, galinti pagerinti kai kurių rūšių, ypač nežmoginių primatų, šunų, kačių, kai kurių ūkio gyvūnų ir kitų didelių žinduolių, aplinką.

2.5. Triukšmas

Triukšmas gali trikdyti gyvūnus. Dėl stipraus ir staigaus triukšmo gyvūnai gali patirti stresą, kuris savo ruožtu gali paveikti ne tik gyvūnų gerovę, bet ir eksperimento duomenis. Reikėtų mažinti gyvūnų girdimą triukšmą, taip pat kai kuriais atvejais ir ultragarsą, tai yra žmogaus negirdimą garsą (paprastai tai yra 20 kHz viršijantys garsai), ypač kai gyvūnai ilsisi. Signalizacijos sistemų garsai turėtų nepatekti į gyvūnų klausos diapazoną, jei tai netrukdo žmonėms jų girdėti. Patalpų ir koridorių išdėstymas gali būti svarbus akustinės aplinkos veiksnys, todėl į tai reikėtų atsižvelgti, juos planuojant. Laikymo patalpas reikėtų tinkamai izoliuoti nuo triukšmo, jose taip pat turėtų būti tinkamų triukšmą sugeriančių medžiagų.

2.6. Signalizacijos sistemos

Nuo technikos priklausomos gyvūnų laikymo vietos yra pažeidžiamos. Primygtinai rekomenduojama, kad tokios vietos būtų tinkamai apsaugotos įrengiant gaisrus, pašalinių asmenų įsibrovimą, svarbiausios įrangos, pvz., ventiliatorių, oro šildytuvų ar vėsintuvų bei drėkintuvų, gedimus nustatančias sistemas.

Gyvūnų laikymo vietose, labai priklausomose nuo elektrinės ar mechaninės aplinkos kontrolės ir apsaugos įrangos, reikėtų įrengti atsarginę sistemą, galinčią palaikyti svarbiausias funkcijas ir avarines apšvietimo sistemas bei užtikrinti, kad neišsijungtų pačios signalizacijos sistemos.

Šildymo ir vėdinimo sistemose reikėtų įrengti stebėjimo prietaisus ir signalizaciją, užtikrinančius, kad bet koks gedimas būtų greitai nustatytas ir ištaisytas.

Aiškias avarinių procedūrų instrukcijas reikėtų laikyti gerai matomoje vietoje. Rekomenduojama žuvų ir kitų vandens gyvūnų vandens rezervuaruose įrengti signalizaciją, kuri praneštų apie nutrūkusį vandens ar oro tiekimą. Reikėtų pasirūpinti, kad signalizacijos sistemos veikimas kuo mažiau trikdytų gyvūnus.

3. ŠVIETIMAS IR MOKYMAS

Visi asmenys, kurie prižiūri arba kurių veikla yra kitaip susijusi su eksperimentiniais ar kitais mokslo tikslais veisiamais, laikomais ar naudojamais gyvūnais, turėtų būti tinkamai išmokyti ir profesionaliai parengti pagal Rezoliucijoje dėl asmenų, kurių darbas yra susijęs su laboratoriniais gyvūnais, mokymo ir profesinio rengimo, priimtoje per 1993 m. gruodžio 3 d. Europos Tarybos konvencijos šalių daugiašalę konsultaciją ETS. Nr. 123, nustatytą standartą.

4. PRIEŽIŪRA

4.1. Sveikata

4.1.1. Laikomų gyvūnų sveikata ir gerovė visiškai priklauso nuo žmonių. Gyvūnų fizinę ir psichologinę būklę gali veikti aplinka, maistas, vanduo ir priežiūra bei gyvūnus prižiūrinčių darbuotojų dėmesys. Visose įstaigose turėtų būti taikoma strategija, kuri užtikrintų tinkamą gyvūnų sveikatos būklę, saugotų jų gerovę ir atitiktų mokslo reikalavimus. Į šią strategiją reikėtų įtraukti mikrobiologinio stebėjimo programą ir veiksmų planus dėl ligų protrūkių, taip pat joje reikėtų apibrėžti sveikatos parametrus ir naujų gyvūnų talpinimo tvarką.

4.1.2. Už įstaigą atsakingas asmuo turėtų užtikrinti, kad būtų reguliariai atliekamos gyvūnų apžiūros ir veterinaras ar kitas kompetentingas asmuo stebėtų gyvūnų laikymą bei priežiūrą. Gyvūnus reikėtų apžiūrėti bent jau kasdien, ir tokias apžiūras turėtų atlikti asmuo, parengtas pagal Bendrojo skyriaus 3 dalį, siekiant užtikrinti, kad visi sergantys ar sužeisti gyvūnai būtų aptikti ir būtų imtasi tinkamų veiksmų. Reikėtų nuolat stebėti gyvūnų sveikatą.

4.1.3. Kadangi prižiūrint gyvūnus, gali užsikrėsti tiek gyvūnai, tiek darbuotojai, reikėtų ypač kruopščiai laikyti higienos procedūrų ir stebėti darbuotojų sveikatą.

4.2. Gaudymas

4.2.1. Kai reikia gamtoje sugauti gyvūnus, tai turi būti daroma tik humaniškais metodais ir tai turėtų atlikti žmonės, galintys kompetentingai taikyti tokius metodus. Gaudymo tvarka turėtų kuo mažiau veikti laukinę gamtą ir buveines.

4.2.2. Jei nustatoma, kad gaudant arba pagavus gyvūnas yra sužeistas arba serga, jį kuo greičiau turėtų apžiūrėti kompetentingas asmuo ir imtis tinkamų veiksmų. Gyvūnas gali būti perduotas gydyti veterinarui arba, jei gyvūnas yra sunkiai sužeistas, jį reikėtų nedelsiant humaniškai numarinti, remiantis Europos Komisijos rekomendacijoje dėl eksperimentinių gyvūnų eutanazijos (1 ir 2 dalys) nustatytais principais. Gaudymo vietose turėtų būti pakankamai tinkamų vežimo talpyklų ir transporto priemonių tam, kad prireikus gyvūnus būtų galima nuvežti tirti arba gydyti.

4.2.3. Reikėtų ypač dėmesingai rūpintis pagautų laukinių gyvūnų aklimatizavimu, karantinu, laikymu, būtinąja priežiūra ir priežiūra. Prieš pradedant darbus, taip pat reikėtų deramai apsvarstyti tolesnį pagautų laukinių gyvūnų likimą po to, kai mokslinės procedūros bus baigtos. Tai būtina, norint tinkamai išspręsti praktines problemas ir gerovės klausimus, susijusius su bet kokiu tolesniu gyvūnų paleidimu į laisvę.

4.3. Gyvūnų vežimas

4.3.1. Vežami gyvūnai patiria stresą, todėl jį reikėtų kuo labiau mažinti. Vežant gyvūnus – nuo trumpų kelionių transporto priemonėse po mokslo įstaigą iki vežimo į kitas šalis – reikėtų laikytis toliau nurodytų principų. Taikant Tarybos reglamentą (EB) 1/2005 (1), reikėtų atsižvelgti į 1997 m. gegužės mėn. per Europos Tarybos konvencijos šalių daugiašalę konsultaciją ETS Nr. 123 priimtą rezoliuciją dėl laboratorinių gyvūnų įsigijimo ir vežimo.

4.3.2. Siuntėjas ir gavėjas turėtų susitarti dėl vežimo sąlygų, išvykimo ir atvykimo laiko, siekiant užtikrinti, kad gyvūnų atvežimui būtų galima tinkamai pasiruošti. Siuntėjas turėtų užtikrinti, kad gyvūnai būtų apžiūrėti ir pripažinti tinkamais vežti, prieš sukeliant juos į vežimo talpyklą.

4.3.3. Sergantys ar sužeisti gyvūnai neturėtų būti laikomi tinkamais vežti, išskyrus lengvai sužalotus ar sergančius gyvūnus, kuriems gabenimas nesukels papildomų kančių, arba jei jie vežami veterinariniam gydymui arba po jo, veterinarui prižiūrint. Sergančius ar sužeistus gyvūnus taip pat galima vežti eksperimentiniais ar kitais moksliniais tikslais, pritarus atitinkamai kompetentingai institucijai, jei liga ar sužeidimas yra mokslo tyrimų programos dalis. Vežant tokius gyvūnus, jiems neturėtų būti sukeliama jokių papildomų kančių ir ypač reikėtų atkreipti dėmesį į bet kokią papildomą priežiūrą, kurios gali reikėti tokiems gyvūnams. Kompetentingas asmuo turėtų patvirtinti, ar tokie gyvūnai yra tinkami numatomai kelionei.

4.3.4. Už gyvūnų vežimą atsakingas asmuo visiškai kontroliuoja visos kelionės organizavimą, įgyvendinimą ir užbaigimą, neatsižvelgiant į tai, ar šios pareigos yra perduotos kitai šaliai subrangos principu.

4.3.5. Už gyvūnų gerovę atsakingam asmeniui tenka tiesioginė fizinė atsakomybė už vežamų gyvūnų priežiūrą. Jis gali būti palydovas ar transporto priemonės vairuotojas, atliekantis palydovo pareigas. Už gyvūnų gerovę atsakingas asmuo vežimo metu turėtų atsižvelgti į prižiūrimų laboratorinių gyvūnų ypatingus poreikius.

4.3.6. Kelionės maršrutas turėtų būti suplanuotas taip, kad užtikrintų, jog nuo pakrovimo ir iškrovimo praeitų kuo trumpesnis laikotarpis ir nebūtų vėluojama, stengiantis sumažinti bet kokį gyvūnų stresą ir kančias. Reikėtų pasirūpinti, kad būtų sudarytos konkrečioms rūšims tinkamos aplinkos sąlygos; taip pat reikėtų imtis priemonių, užtikrinančių, kad vežant būtų kuo mažiau staigių judesių, didelio triukšmo ar vibracijos.

4.3.7. Kai tinkama, talpyklos konstrukcija turėtų užkirsti kelią mikroorganizmams arba riboti jų plitimą. Talpykloje gyvūnus turėtų būti įmanoma apžiūrėti, nepažeidžiant jų mikrobiologinės būklės.

4.3.8. Pasiekus paskirties vietą, gyvūnus reikėtų iškelti iš vežimo talpyklų ir juos kuo greičiau turėtų apžiūrėti kompetentingas asmuo. Sergančius, sužeistus ar kitaip negaluojančius gyvūnus reikėtų nuolat stebėti ir laikyti atskirai nuo kitų gyvūnų. Jiems reikėtų suteikti tinkamą veterinarinį gydymą arba, jei būtina, greitai humaniškai numarinti.

4.4. Karantinas, aklimatizavimas ir izoliavimas

Karantinu ir izoliavimu siekiama:

a) apsaugoti kitus įstaigos gyvūnus;

b) apsaugoti žmones nuo zoonozinių infekcijų ir

c) taip pat taikant aklimatizavimo laikotarpį, skatinti gerą mokslinę patirtį.

Atsižvelgiant į aplinkybes, aklimatizavimo, izoliavimo ir karantino laikotarpiai gali būti įvairios trukmės, kuri nustatoma pagal valstybės narės nacionalines taisykles arba įstaigos paskirto kompetentingo asmens, paprastai veterinaro.

Karantinas

Karantinu vadinamas laikotarpis, kai atvežti arba grąžinti gyvūnai yra laikomi atskirai nuo kitų įstaigos gyvūnų, siekiant nustatyti jų sveikatos būklę ir užkirsti kelią ligoms. Rekomenduojama gyvūnui skirti karantino laikotarpį, jei jo sveikatos būklė nežinoma.

Aklimatizavimas

Aklimatizavimo laikotarpio reikia, kad gyvūnai galėtų atsigauti nuo vežimo sukelto streso, priprastų prie naujos aplinkos ir būtinosios priežiūros bei priežiūros tvarkos. Net jei atrodo, kad gyvūnai yra sveiki, prieš pradedant juos naudoti procedūroms, reikia jiems skirti aklimatizavimosi laikotarpį. Jo trukmė priklauso nuo keleto veiksnių, pavyzdžiui, nuo gyvūnų patirto streso, kuris irgi priklauso nuo keleto veiksnių, tokių kaip pervežimo trukmė ir gyvūno amžius bei socialinės aplinkos pasikeitimas. Taip pat reikėtų atsižvelgti į tai, kad iš kitos šalies atvežtam gyvūnui gali reikėti ilgesnio aklimatizavimosi laikotarpio, nes jo dienos ritmas gali būti sutrikęs.

Izoliavimas

Izoliuojant gyvūną, siekiama sumažinti kitų gyvūnų ar žmonių užkrėtimo riziką. Jei įtariama, kad gyvūnas gali kelti tokią riziką, jį reikėtų laikyti atskiroje patalpoje.

4.5. Laikymas ir aplinkos gerinimas

4.5.1. Įžanga

Visiems gyvūnams reikėtų skirti pakankamai erdvės, kad jie galėtų įvairiai elgtis. Kai įmanoma, gyvūnus reikėtų laikyti tinkamoje socialinėje aplinkoje ir jų talpyklų aplinka turėtų būti pakankamai sudėtinga, kad jie galėtų įvairiai jiems būdingai elgtis. Dėl ribotos aplinkos gyvūnų elgesys ir fiziologija gali sutrikti, ir tai gali paveikti mokslinius duomenis.

Reikėtų atsižvelgti į galimą laikymo vietos poveikį ir į fizinės bei socialinės aplinkos gerinimo programų poveikį mokslo tyrimams, siekiant išvengti klaidingų mokslinių duomenų ir atitinkamų gyvūnų nuostolių.

Veisimo, tiekimo ir naudojimo įstaigose taikomos laikymo ir aplinkos gerinimo strategijos turėtų tenkinti laikomų rūšių poreikius ir užtikrinti, kad gyvūnai galėtų kuo geriau naudotis skirta erdve. Strategijoje taip pat reikėtų atsižvelgti į tai, kad gyvūnus reikia stebėti kuo mažiau juos trikdant ir reikia sudaryti sąlygas juos prižiūrėti. Tolesniuose konkrečioms rūšims skirtuose skyriuose nurodomi rekomenduojami mažiausi gyvūnų talpyklų dydžiai ir ploto normos.

Jei nenurodyta kitaip, be rekomenduojamo mažiausio grindų ploto, reikėtų sudaryti papildomo paviršiaus ploto, įrengiant papildomas talpyklų dalis, pvz., lentynas.

4.5.2. Laikymas

Gyvūnus, išskyrus tokius, kurie natūraliomis sąlygomis gyvena pavieniui, reikėtų laikyti bendrai su kitais gyvūnais, nuolatinėse suderinamų gyvūnų grupėse. Atskirai gyvūnus reikėtų laikyti tik dėl pagrįstų veterinarinių ar su gerove susijusių priežasčių. Tokį sprendimą reikėtų priimti pasikonsultavus su laboratorijų techniniu darbuotoju ir kompetentingu asmeniu, patariančiu gyvūnų gerovės klausimais. Tuomet reikėtų skirti papildomų išteklių tokių gyvūnų gerovei ir priežiūrai. Be to, laikymo trukmę reikėtų apriboti iki mažiausios būtinos ir, kai galima, reikėtų palaikyti vizualinį, garso, uoslės ir lytėjimo kontaktą. Tinkamai parengti darbuotojai turėtų stebėti gyvūnų atvedimą ar grąžinimą į nusistovėjusias grupes, siekiant išvengti nesuderinamumo ir sutrikdytų socialinių ryšių problemų. Kai įsigyjami bendruomeninių rūšių gyvūnai, reikėtų plėsti gyvūnų laikymo kartu galimybes perkant suderinamus individus.

4.5.3. Aplinkos gerinimas

Visiems gyvūnams reikėtų skirti pakankamai tinkamos sudėtingos erdvės, kurioje jie galėtų išreikšti įvairų jiems būdingą elgesį. Reikėtų sudaryti sąlygas, kad jie tam tikru mastu galėtų kontroliuoti ir pasirinkti aplinką, kad gyvūnų elgesys nepakistų dėl jų patirto streso. Šių tikslų galima pasiekti, taikant tinkamas aplinkos gerinimo technologijas, kuriomis praplečiamos gyvūnų galimybės užsiimti įvairia veikla ir padedama adaptuotis. Be socialinės veiklos, aplinką taip pat galima pagerinti leidžiant gyvūnams ir skatinant juos mankštintis, ieškoti maisto, užsiimti manipuliacine ir kognityvine veikla pagal kiekvienos rūšies poreikius. Patariama leisti gyvūnams kuo dažniau mankštintis. Gyvūnų talpyklų aplinką reikėtų pagerinti pagal laikomų gyvūnų rūšį ir individualius poreikius. Gerinimo būdai turėtų būti lankstūs, kad būtų galima įtraukti naujomis žiniomis pagrįstas naujoves. Aplinkos gerinimo programas reikėtų nuolat tikslinti ir atnaujinti. Už gyvūnų priežiūrą atsakingi darbuotojai turėtų suprasti įgimtą rūšių elgesį ir išmanyti biologiją, kad galėtų protingai ir remdamiesi informacija pasirinkti aplinkos gerinimo būdus. Jie turėtų suprasti, kad visos aplinkos gerinimo iniciatyvos nebūtinai bus naudingos gyvūnui, todėl reikėtų stebėti jų poveikį ir prireikus pritaikyti programas.

4.5.4. Gyvūnų talpyklos

Gyvūnų talpyklos neturėtų būti pagamintos iš medžiagų, galinčių pakenkti gyvūnų sveikatai. Talpyklų suplanavimas ir konstrukcija turėtų būti tokia, kad gyvūnai negalėtų susižeisti. Talpyklos turėtų būti pagamintos iš valymo ir nukenksminimo technologijoms atsparių medžiagų, išskyrus vienkartines talpyklas. Reikėtų ypač atsižvelgti į gyvūnų talpyklų grindų konstrukciją, kuri turėtų tikti gyvūnų rūšiai ir amžiui bei sudaryti sąlygas šalinti išmatas.

4.6. Šėrimas

4.6.1. Maisto forma, turinys ir pateikimas turėtų atitikti gyvūno mitybos ir elgesio poreikius. Kai kurioms rūšims reikėtų sudaryti sąlygas ieškoti maisto. Svarbi kai kurių gyvūnų rūšių mitybos dalis – stambus pašaras, taip pat patenkinantis ir tam tikrus elgesio poreikius.

4.6.2. Gyvūnų pašaras turėtų būti skanus ir neužterštas. Parenkant žaliavą, gaminant, ruošiant ir teikiant pašarus, reikėtų imtis visų atsargos priemonių cheminiam, fiziniam ir mikrobiologiniam užteršimui išvengti. Pašaras turėtų būti pakuojamas į maišus, ant kurių būtų aiškiai užrašyta, koks produktas yra viduje ir jo gamybos data. Gamintojas turėtų aiškiai nurodyti galiojimo laiką ir jį pažymėti. Pakuojant, gabenant ir sandėliuojant pašarą taip pat reikėtų pasirūpinti, kad jis neužsiterštų, jo kokybė nepablogėtų ar jis nesugestų. Sandėliai turėtų būti vėsūs, tamsūs, sausi, apsaugoti nuo kenkėjų ir vabzdžių. Greitai gendantį pašarą, kaip antai: žalumynus, daržoves, vaisius, mėsą, žuvį ir pan., reikėtų laikyti šaltose patalpose, šaldytuvuose ar šaldikliuose. Visus piltuvus, lovelius ir kitus šeriant naudojamus indus reikėtų reguliariai valyti ir prireikus sterilizuoti. Jei gyvūnai šeriami drėgnu pašaru arba jei pašarą lengvai gali užteršti vanduo, šlapimas ir pan., indus būtina kasdien valyti.

4.6.3. Reikėtų pasirūpinti, kad kiekvienas gyvūnas galėtų prieiti prie pašaro ir kad šėrimui skirta vieta būtų pakankamai didelė, jog gyvūnai nekonkuruotų. Kartais pašaro kiekį gali reikėti kontroliuoti, kad gyvūnai nenutuktų.

4.7. Girdymas

4.7.1. Visiems gyvūnams turėtų būti tiekiamas neužterštas geriamasis vanduo. Tačiau vanduo yra mikroorganizmų terpė, todėl jį reikėtų tiekti taip, kad pavojus būtų kuo mažesnis.

4.7.2. Girdymo sistemos turėtų būti suprojektuotos ir naudojamos taip, kad tiektų reikiamą kiekį tinkamos kokybės vandens. Reikėtų įrengti pakankamai girdymo vietų (girdyklų). Naudojant automatines girdymo sistemas, jas reikėtų nuolat tikrinti, prižiūrėti ir plauti, siekiant išvengti avarijų, pvz., užsikimšimų ar nutekėjimų ir infekcijų paplitimo. Jei naudojami vientiso dugno narveliai, reikėtų imtis priemonių, kad ant dugno neprisikauptų vandens.

4.7.3. Įvairios žuvų, varliagyvių ir roplių rūšys labai skirtingai pakenčia rūgštis, chlorą ir daugelį kitų cheminių medžiagų. Todėl reikėtų pasirūpinti, kad į akvariumus ir rezervuarus tiekiamas vanduo atitiktų tam tikrų gyvūnų rūšių poreikius ir pakantos ribas.

4.8. Grindys, substratai, kraikas, pakratai ir lizdų arba guolių įrangos medžiagos

4.8.1. Gyvūnams reikėtų visada suteikti tinkamų pakratų ar konstrukcijų miegui, o veisiamiems gyvūnams – tinkamų lizdų arba guolių sukimo medžiagų ar konstrukcijų. Į gyvūnų talpyklą paprastai padedama įvairių medžiagų, kurios turėtų sugerti šlapimą ir išmatas ir taip padėtų valyti talpyklas; jos taip pat turėtų sudaryti sąlygas gyvūnams atlikti tam tikrus jų rūšiai būdingus veiksmus, pvz., ieškoti maisto, kasti ar rausti; suteikti patogų, minkštą paviršių ar saugią vietą miegui; leisti gyvūnui sukti lizdą ar guolį veisimosi reikmėms. Kai kurios medžiagos gali netikti visiems šiems poreikiams, todėl svarbu suteikti pakankamai tinkamų medžiagų. Visos šios medžiagos turėtų būti sausos, sugerti drėgmę, būti nedulkančios, netoksiškos ir be užkrečiamųjų ligų sukėlėjų, parazitų ar kitų užkratų. Reikėtų vengti medžiagų, pagamintų iš medienos, kuri galėjo būti chemiškai apdorota, arba kurių sudėtyje gali būti natūralių toksiškų medžiagų ir produktų, kurių neįmanoma aiškiai apibrėžti ir standartizuoti.

4.8.2. Gyvūnų talpyklos grindys turėtų būti patikima ir patogi visų gyvūnų poilsio vieta. Visos miegojimo vietos turėtų būti švarios ir sausos.

4.9. Valymas

4.9.1. Patalpų kokybė, taip pat ir tinkamas būtinosios priežiūros lygis, labai priklauso nuo tinkamos higienos. Todėl laikymo, plovimo ir sandėliavimo patalpose turėtų būti labai švaru ir tvarkinga. Reikėtų nustatyti reikalingą narvelių ir jų priedų, buteliukų bei kitų prietaisų valymo, plovimo, dezinfekavimo ir prireikus sterilizavimo tvarką.

4.9.2. Valymo ir dezinfekavimo tvarka neturėtų kenkti gyvūnų sveikatai ir gerovei. Reikėtų nustatyti aiškią pakratų keitimo gyvūnų talpyklose tvarką ir registravimo sistemą.

4.9.3. Gyvūnų talpyklų grindų paviršiaus dangą reikėtų nuolat valyti ir prireikus atnaujinti, kad ji netaptų infekcijos ar užkrato parazitais šaltiniu.

4.9.4. Kai kurioms rūšims svarbi elgesio forma yra ženklinimas kvapais, todėl valymas gali sukelti tam tikrų socialinių nesklandumų. Valymo tvarką reikėtų suderinti su šiais poreikiais. Valymo dažnumą reikėtų nustatyti atsižvelgiant į gyvūnų talpyklos pobūdį, gyvūnų rūšį, gyvūnų tankumą ir vėdinimo sistemos pajėgumą palaikyti tinkamą oro kokybę.

4.10. Elgesys su gyvūnais

Tai, kaip laboratorijoje elgiamasi su gyvūnais, gali paveikti ne tik veisimo rezultatus, augimo spartą ir gerovę, bet ir eksperimentinių procedūrų kokybę ir rezultatus. Jei gyvūnai įpratinami prie kompetentingo ir užtikrinto elgesio per įprastas būtinosios priežiūros ir kitas procedūras, tiek gyvūnai, tiek darbuotojai patiria mažiau streso. Laikant kai kurias rūšis, pvz., šunis ir nežmoginius primatus, gali būti naudinga parengti tinkamą mokymo programą, kuri skatintų gyvūnus bendradarbiauti, kai jiems atliekamos tam tikros procedūros; tai taip pat būtų naudinga gyvūnų prižiūrėtojams ir mokslo programai. Laikant kai kurias rūšis, pirmenybę reikėtų skirti socialiniams ryšiams su žmonėmis.

Tačiau kartais reikėtų vengti liesti gyvūnus, ypač laukinius. Tai yra viena iš priežasčių, kodėl laukiniai gyvūnai ne itin tinka eksperimentiniams tikslams. Tikimasi, kad gyvūnų prižiūrėtojai nuolat globėjiškai ir pagarbiai rūpinasi jiems pavestais gyvūnais ir yra įgudę su jais elgtis bei sulaikyti.

Kai tinkama, reikėtų skirti dalį darbo laiko kalbėti, glostyti, mokyti, tvarkyti gyvūnus.

4.11. Humaniškas numarinimas

4.11.1. Visiems humaniškiems gyvūnų numarinimo būdams taikyti būtina turėti patirties, kurią galima įgyti tik tinkamai profesionaliai pasirengus. Gyvūnai turėtų būti marinami Europos Komisijos rekomendacijų dėl eksperimentinių gyvūnų eutanazijos (1 ir 2 dalys) principus atitinkančiais metodais.

4.11.2. Visiškai sąmonės netekusiems gyvūnams galima nuleisti kraują, bet be išankstinės anestezijos neturėtų būti naudojami vaistai, veikiantys kaip kurarė ir paralyžiuojantys raumenis dar prieš sąmonės netekimą, taip pat be išankstinės anestezijos neturėtų būti žudoma elektros srove nepraleidžiant srovės pro smegenis. Nereikėtų leisti šalinti skerdenų, kol gaištis nepatvirtinama.

4.12. Įrašai

Visų veisiamų, laikomų veisimui ar tolesniam tiekimui mokslo procedūroms gyvūnų gavimo šaltinių, jų panaudojimo ir galutinio šalinimo įrašus reikėtų naudoti ne tik vien statistinėms reikmėms, bet ir kartu su gyvūnų sveikatos bei veisimo įrašais naudoti juos kaip gyvūnų gerovės rodiklius, ir būtinosios priežiūros bei planavimo reikmėms.

4.13. Identifikavimas

Kartais, siekiant tikslumo, tam tikrus gyvūnus reikia identifikuoti, pvz., kai jie naudojami veisimo tikslais ar mokslinėms procedūroms. Tam reikėtų pasirinkti patikimą metodą, kuris keltų gyvūnams kuo mažiau skausmo ir nepatogumų, tiek ženklinant, tiek vėliau. Jei būtina, reikėtų naudoti raminamuosius ar vietinius anestetikus ir analgetikus. Darbuotojai turėtų būti tinkamai parengti atlikti identifikavimo ir ženklinimo procedūras.

KONKREČIOMS RŪŠIMS SKIRTAS SKYRIUS

A. GRAUŽIKŲ LAIKYMO GAIRĖS

1. Įžanga

Pelės

Laboratorinės pelės protėvis – naminė pelė (Mus musculus). Šis gyvūnas daugiausia aktyvus naktį, rausia, laipioja ir suka guolius mikroaplinkai reguliuoti, slėptis ir daugintis. Pelės puikiai laipioja. Jos nelabai mėgsta judėti atvira teritorija, paprastai laikosi prie sienų ar kitų statinių. Buvo pastebėta daug įvairių socialinių organizacijų, priklausančių nuo pelių populiacijos tankumo; aktyvaus reprodukcinio amžiaus patinai intensyviai gina savo teritorijas. Pelingos ir laktuojančios patelės gali agresyviai ginti savo guolius. Kadangi pelės, ypač albinosų porūšiai, prastai mato, jos labai priklauso nuo uoslės ir savo aplinką ženklina šlapimu. Pelės taip pat labai gerai girdi ir yra jautrios ultragarsui. Konkrečių porūšių elgesio išraiškos ir intensyvumas būna labai skirtingi.

Žiurkės

Laboratorinės žiurkės protėvis – laukinė rudoji žiurkė (Rattus norvegicus). Laboratorinės žiurkės bendruomeninės savybės yra labai išvystytos. Ji vengia atvirų plotų ir ženklina teritoriją šlapimu. Žiurkių uoslė ir klausa yra labai išvystytos, be to, jos itin jautrios ultragarsui. Dieną žiurkės mato prastai, tačiau kai kurių pigmentinių porūšių atstovai gerai mato prieblandoje. Žiurkės albinosės vengia vietų, kuriose apšvietimo lygis yra didesnis nei 25 liuksų. Žiurkės aktyvesnės tamsiu paros metu. Jaunos žiurkės labai smalsios ir dažnai žaidžia bendruomeninius žaidimus.

Smiltpelės

Smiltpelė arba mongolinė smiltpelė (Meriones sp.) yra bendruomeninis gyvūnas, aktyviausias naktį, nors laboratorijose taip pat aktyvus ir dieną. Laisvėje smiltpelės rausia olas, į kurias galima patekti per tunelį (tai apsaugo nuo plėšrūnų), laboratorijose dažnai kartoja rausimo judesius, jei joms nesudaromos tinkamos sąlygos.

Žiurkėnai

Laukiniai laboratorinio žiurkėno protėviai (Mesocricetus sp.) paprastai gyvena pavieniui. Žiurkėnų patelės yra didesnės ir agresyvesnės už patinus ir gali juos labai sužeisti. Žiurkėnai dažnai atskiria talpykloje vietą šlapintis, ženklina teritoriją riebalinių liaukučių išskyromis, o patelės dažnai pasirinktinai suėda kai kuriuos jauniklius ir taip sumažina savo vados dydį.

Jūrų kiaulytės

Jūrų kiaulytė (Cavia porcellus) – tai bendruomeninis bėgiojantis graužikas, nerausiantis, tačiau gyvenantis slėptuvėse ir galintis naudoti kitų gyvūnų išraustus urvus. Suaugę patinai gali būti agresyvūs vienas kito atžvilgiu, bet iš tikrųjų agresija pasireiškia retai. Jūrų kiaulytės gali sustingti, išgirdusios netikėtą garsą, bet taip pat gali paniškai bėgti visa grupe, reaguodamos į netikėtus judesius. Jūrų kiaulytės labai jautrios perkėlimui ir dėl to gali sustingti trisdešimčiai minučių ar ilgesniam laikui.

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.1 dalį.)

2.2. Temperatūra

Graužikus reikėtų laikyti 20 oC–24 oC laipsnių temperatūroje. Talpyklose su vientisomis grindimis laikomų graužikų grupėse vietos temperatūra dažnai būna aukštesnė nei kambario. Net tinkamai vėdinamoje talpykloje temperatūra gali būti iki 6 oC aukštesnė nei kambario. Guolių sukimo priemonės (dėžės) leidžia gyvūnams kontroliuoti savo mikroklimatą. Reikėtų atkreipti ypatingą dėmesį į temperatūrą atskyrimo sistemose ir bevilnių arba beplunksnių gyvūnų laikymo temperatūrą.

2.3. Drėgnumas

Graužikų patalpose reikėtų palaikyti 45–65 % santykinį drėgnumą, išskyrus smiltpeles, kurias reikėtų laikyti 35–55 % santykinio drėgnumo sąlygomis.

2.4. Apšvietimas

Talpyklose turėtų šviesti neryški šviesa. Siekiant išvengti tinklainės degeneracijos, visas talpyklas reikėtų uždengti patamsintais dangčiais. Tai ypač svarbu laikant gyvūnus albinosus.

Tamsiu paros metu, kai graužikai aktyvūs, galima naudoti raudoną šviesą graužikų nematomais dažniais, kad darbuotojai galėtų juos stebėti.

2.5. Triukšmas

Kadangi graužikai labai jautrūs ultragarsui ir naudoja jį bendravimui, svarbu kuo labiau sumažinti šį pašalinį garsą. Kai kurių įprastų laboratorijų įrenginių, taip pat ir varvančių čiaupų, vežimėlių ratukų ir kompiuterių monitorių keliamas ultragarso triukšmas (didesnis kaip 20 kHz) gali sukelti elgesio ir dauginimosi ciklų nukrypimų. Rekomenduojama stebėti akustinę aplinką plačiame dažnių diapazone ir ilgą laiką.

2.6. Signalizacijos sistemos

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.6 dalį.)

3. Sveikata

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.1 ir 4.4 dalis.)

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

4.1. Laikymas

Bendruomenines rūšis reikėtų laikyti grupėmis, jei šios grupės yra stabilios ir darnios. Laikant pelių patinus, suaugusius žiurkėnus arba smiltpeles, tokias grupes galima sudaryti, nors tai yra gana sudėtinga, nes tada jie gali agresyviai elgtis su savo rūšies atstovais.

Jei laikant gyvūnus grupėse gali kilti neigiamų padarinių ar žalos, gyvūnus galima laikyti atskirai. Reikėtų kuo mažiau trikdyti nusistovėjusias, stabilias ir darnias grupes, nes dėl to gyvūnai gali patirti stiprų stresą.

4.2. Aplinkos gerinimas

Talpyklas ir jų aplinką reikėtų pagerinti taip, kad gyvūnai galėtų įprastai elgtis, o tos pačios rūšies atstovai mažiau konkuruotų.

Pakratai ir guolių sukimo medžiagos bei slėptuvės yra labai svarbūs veisiamiems, tolesniam naudojimui laikomiems ar procedūroms naudojamiems graužikams, todėl visa tai jiems reikėtų suteikti, išskyrus tuos atvejus, kai dėl veterinarinių ar su gyvūnų gerove susijusių priežasčių to daryti nereikėtų. Jei eksperimentiniais tikslais tokių medžiagų nesuteikiama, tai reikėtų suderinti su laboratorijų techniniais darbuotojais ir kompetentingu asmeniu, atsakingu už konsultavimą gyvūnų gerovės klausimais. Graužikams reikėtų skirti medžiagų guoliams sukti, kurias jie galėtų pernešti ir patys susisukti guolį. Jei gyvūnams neskiriama pakankamai medžiagų visiškai susisukti dengtą guolį, talpykloje reikėtų padėti dėžučių. Pakratai turėtų sugerti šlapimą, ir graužikai gali juos naudoti, ženklindami šlapimu. Guolių sukimo medžiagos yra svarbios žiurkėms, pelėms, žiurkėnams ir smiltpelėms, nes leidžia jiems susikurti tinkamą mikroaplinką poilsiui ir veisimuisi. Dėžutės ar kitokios slėptuvės svarbios jūrų kiaulytėms, žiurkėnams ir žiurkėms.

Jūrų kiaulytėms reikėtų visada suteikti medžiagų, kurias jis galėtų pernešti, pvz., šieno, kurį galėtų kramtyti ir jame slėptis.

Visų graužikų rūšių aplinkai pagerinti galima naudoti medinius pagaliukus, tinkamus kramtyti ir graužti.

Daugelis graužikų rūšių stengiasi padalyti savo talpyklas į atskiras sritis maitinimuisi, poilsiui, šlapinimuisi ir maistui sandėliuoti. Atskyrimui dažniau naudojami kvapūs ženklai, o ne fizinio atskyrimo priemonės, tačiau dalinės pertvaros gali padėti gyvūnams užmegzti arba vengti kontaktų su kitais grupės nariais. Primygtinai rekomenduojama pagerinti talpyklų aplinką taip, kad ji taptų sudėtingesnė. Pavyzdžiui, graužikams gali tikti vamzdeliai, dėžutės ir laipiojimo stovai; tokios konstrukcijos taip pat gali būti naudingos ir dėl to, kad padidina naudingą plotą.

Smiltpelėms reikia palyginti daugiau erdvės nei kitoms graužikų rūšims, kad jos galėtų rausti ir (arba) naudoti pakankamo dydžio urvus. Smiltpelėms reikia storo kraiko sluoksnio, kad jos galėtų rausti ir sukti guolius arba ne mažiau kaip 20 cm ilgio urvo pakaitalų.

Reikėtų apsvarstyti galimybes naudoti permatomas arba tamsintas talpyklas ir įdėklus, kurie leistų tinkamai stebėti gyvūnus jų netrikdant.

Atskyrimo sistemoms, pvz., atskirai vėdinamiems narvams, reikėtų taikyti tuos pačius erdvės kokybės ir kiekybės, aplinkos gerinimo ir kitus šiame dokumente nustatytus principus, nors dėl tokių sistemų konstrukcijos šiuos principus gali tekti taikyti kitomis priemonėmis.

4.3. Talpyklų matmenys ir grindys

Talpyklos turėtų būti pagamintos iš lengvai valomų medžiagų, o jų konstrukcija turėtų užtikrinti galimybę tinkamai apžiūrėti gyvūnus jų netrikdant.

Kai jauni gyvūnai tampa aktyvūs, jiems reikia atitinkamai daugiau vietos nei suaugusiems.

4.3.1. Matmenys

Šioje ir tolesnėse visų graužikų laikymui skirtų rekomendacijų lentelėse „talpyklos aukštis“ reiškia vertikalų atstumą nuo talpyklos grindų iki talpyklos viršaus, ir šis atstumas turėtų būti išlaikytas daugiau kaip 50 % mažiausio talpyklos grindų ploto, prieš įkeliant į ją aplinkos gerinimo priemones.

Rengiant procedūras, reikėtų atsižvelgti į galimą gyvūnų augimą ir užtikrinti, kad per visą tyrimą jiems būtų suteikta pakankamai erdvės (kaip išsamiau apibūdinta A.1–A.5 lentelėse).

A.1 lentelė

Pelės: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Kūno svoris (g) Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias talpyklos aukštis (cm) Laikant ir atliekant procedūras iki 20 330 60 12 nuo 20 iki 25 330 70 12 nuo 25 iki 30 330 80 12 nuo 30 330 100 12 Veisiant 330 Monogaminei porai (ne giminingų tėvų/giminingų tėvų) arba trims gyvūnams (giminingų tėvų). Kiekvienai papildomai patelei ir vadai reikėtų papildomai skirti 180 cm2. 12 Laikant veisimo įstaigoje (2) Talpyklos dydis 950 cm2 iki 20 950 40 12 Talpyklos dydis 1 500 cm2 iki 20 1 500 30 12





A.2 lentelė

Žiurkės: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Kūno svoris (g) Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias talpyklos aukštis (cm) Laikant ir atliekant procedūras (3) iki 200 800 200 18 nuo 200 iki 300 800 250 18 nuo 300 iki 400 800 350 18 nuo 400 iki 600 800 450 18 nuo 600 1 500 600 18 Veisiant 800 Motina ir vada. Kiekvienam papildomam suaugusiam gyvūnui, įkeltam į talpyklą nuolatiniam buvimui, reikia pridėti 400 cm2 18 Laikant veisimo įstaigoje (4) iki 50 1 500 100 18 nuo 50 iki 100 1 500 125 18 Talpyklos dydis 1 500 cm2 nuo 100 iki 150 1 500 150 18 nuo 150 iki 200 1 500 175 18 Laikant veisimo įstaigoje (4) iki 100 2 500 100 18 nuo 100 iki 150 2 500 125 18 Talpyklos dydis 2 500 cm2 nuo 150 iki 200 2 500 150 18





A.3 lentelė

Smiltpelės: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Kūno svoris (g) Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias talpyklos aukštis (cm) Laikant ir atliekant procedūras iki 40 1 200 150 18 nuo 40 1 200 250 18 Veisiant 1 200 18 Monogamiška pora arba trys gyvūnai su jaunikliu





A.4 lentelė

Žiurkėnai: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Kūno svoris (g) Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias talpyklos aukštis (cm) Laikant ir atliekant procedūras iki 60 800 150 14 nuo 60 iki 100 800 200 14 nuo 100 800 250 14 Veisiant 800 Motina arba monogamiška pora ir vada 14 Laikant veisimo įstaigoje (5) iki 60 1 500 100 14





A.5 lentelė

Jūrų kiaulytės: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Kūno svoris (g) Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias talpyklos aukštis (cm) Laikant ir atliekant procedūras iki 200 1 800 200 23 nuo 200 iki 300 1 800 350 23 nuo 300 iki 450 1 800 500 23 nuo 450 iki 700 2 500 700 23 nuo 700 2 500 900 23 Veisiant 2 500 Pora ir vada. Kiekvienai papildomai veisiančiai patelei reikia pridėti 1 000 cm2 23

4.3.2. Grindys

Geriausia naudoti ne grotelių ar vielos tinklo, o pakratais padengtas vientisas grindis arba su skylutėmis. Jei grindims naudojamos grotelės ar vielos tinklas, gyvūnams reikėtų skirti vientisą arba pakreiktą, arba, būtent jūros kiaulytėms, plytelėmis dengtą, plotą, kuriame gyvūnai galėtų ilsėtis, jei tai neprieštarauja konkretaus eksperimento sąlygoms. Pakratų galima nedėti, kai gyvūnai poruojasi.

Kadangi gyvūnai gali smarkiai susižeisti į vielos tinklo grindis, jas reikia atidžiai apžiūrinėti ir prižiūrėti, stengiantis užtikrinti, kad nėra jokių atskirų ar aštrių išsikišimų.

Nėštumo pabaigoje, jauniklių atsivedimo ir maitinimo metu pateles reikėtų laikyti tik ant vientisų, pakratais padengtų grindą.

4.4. Šėrimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.6 dalį.)

4.5. Girdymas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.7 dalį.)

4.6. Substratai, kraikas, pakratai ir lizdų arba guolių sukimo medžiagos

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.8 dalį.)

4.7. Valymas

Patalpose reikėtų laikytis aukštų higienos standartų, tačiau gali būti patartina išsaugoti kai kuriuos gyvūnų paliekamus kvapų ženklus. Nereikėtų pernelyg dažnai keisti talpyklų, ypač jei laikomos vaikingos patelės ir patelės su vadomis, nes dėl tokių trikdžių patelės gali atstumti jauniklius arba juos suėsti.

Todėl valymo dažnumą reikėtų nustatyti pagal talpyklos rūšį, gyvūnų rūšį, tankumą ir vėdinimo sistemos pajėgumą palaikyti tinkamai švarų orą.

4.8. Elgesys su gyvūnais

Reikėtų kuo mažiau trikdyti gyvūnus arba jų uždarą aplinką. Tai ypač svarbu laikant žiurkėnus.

4.9. Humaniškas numarinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.11 dalį.)

4.10. Įrašai

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.12 dalį.)

4.11. Identifikavimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.13 dalį.)

B. TRIUŠIŲ LAIKYMO GAIRĖS

1. Įžanga

Triušiai (Oryctolagus cuniculi) yra bendruomeninė gyvūnų rūšis. Jiems reikėtų skirti pakankamai vietos ir tinkamai pagerinti aplinką, kitaip jie gali prarasti normalius judėjimo gebėjimus ir jiems gali išsivystyti skeleto anomalijos.

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.1 dalį.)

2.2. Temperatūra

Triušius reikėtų laikyti 15 oC–21 oC laipsnių temperatūroje. Talpyklose su vientisomis grindimis laikomų triušių grupėse vietos temperatūra dažnai būna aukštesnė nei kambario. Net tinkamai vėdinamoje talpykloje temperatūra gali būti iki 6 oC aukštesnė nei kambario.

Guolių sukimo priemonės (dėžės) leidžia gyvūnams kontroliuoti savo mikroklimatą. Reikėtų atkreipti ypatingą dėmesį į temperatūrą atskyrimo sistemose.

2.3. Drėgnumas

Triušių patalpose reikėtų palaikyti ne mažesnį nei 45 % santykinį drėgnumą.

2.4. Apšvietimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.4 dalį.)

2.5. Triukšmas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.5 dalį.)

2.6. Signalizacijos sistemos

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.6 dalį.)

3. Sveikata

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.1 ir 4.4 dalis.)

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

4.1. Laikymas

Jaunus triušius ir pateles reikėtų laikyti darniomis socialinėmis grupėmis. Atskirai triušius reikėtų laikyti, tik jei tai pagrįsta veterinariniais ar gyvūnų gerovės sumetimais. Laikymą atskirai eksperimentiniais tikslais reikėtų suderinti su laboratorijų techniniais darbuotojais ir kompetentingu asmeniu, atsakingu už konsultavimą gyvūnų gerovės klausimais. Suaugę nekastruoti patinai gali ginti savo teritoriją, todėl jų nereikėtų laikyti su kitais suaugusiais nekastruotais patinais. Jaunus triušius ir suaugusias pateles galima laikyti boksuose, padengtuose tinkamai pagerintomis grindimis, nors kartais grupes gali reikėti atsargiai kontroliuoti, kad nekiltų agresijos apraiškų. Geriausiai laikymui grupėmis tinka triušiai iš vienos vados, po nujunkymo laikyti kartu. Jeigu kai kurių gyvūnų negalima laikyti grupėmis, reikėtų apsvarstyti galimybes laikyti juos taip, kad jie galėtų palaikyti glaudų vizualinį ryšį vieni su kitais.

4.2. Aplinkos gerinimas

Triušių aplinkai pagerinti tinka stambieji pašarai, šienas ar pagaliukai kramtymui; taip pat galima įrengti slėptuvę. Boksuose grupėms laikyti, reikėtų įrengti pertvaras ir konstrukcijas, už kurių triušiai galėtų pasislėpti ir žvalgytis. Veisimo reikmėms reikėtų skirti guolių sukimo medžiagų ir dėžutę.

4.3. Talpyklų matmenys ir grindys

Geriausia laikyti triušius stačiakampėse talpyklose. Jose reikėtų įrengti pakylą, ant kurios gyvūnai galėtų gulėti ir sėdėti bei lengvai judėti po ja. Pakyla neturėtų užimti daugiau nei 40 % grindų ploto. Talpykla turėtų būti pakankamai aukšta, kad triušis joje galėtų tiesiai tupėti, ausimis neliesdamas talpyklos lubų, tačiau tarpas tarp pakylos ir lubų nebūtinai turėtų atitikti šį reikalavimą. Jeigu yra tinkamų mokslinių ar veterinarinių priežasčių nenaudoti lentynų, talpykla turėtų būti 33 % didesnė vienam triušiui ir 60 % – dviem triušiams. Jei įmanoma, triušius reikėtų laikyti boksuose.

4.3.1. Matmenys

B.1 lentelė

Vyresni kaip 10 savaičių triušiai: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Galutinis kūno svoris (kg) Mažiausias grindų plotas vienas arba dviem socialiai suderinamiems gyvūnams (cm2) Mažiausias aukštis (cm) mažiau kaip 3 3 500 45 nuo 3 iki 5 4 200 45 nuo 5 5 400 60

Lentelėse nurodyti narvelių ir boksų matmenys. Narveliuose reikėtų įrengti pakylą (žr. B.4 lentelę). Boksuose reikėtų įrengti konstrukcijas, taip suskirstančias erdvę, kad gyvūnai galėtų užmegzti socialinius ryšius arba jų vengti. Papildomas grindų plotas trečiajam, ketvirtajam, penktajam ir šeštajam triušiui – po 3 000 cm2 vienam triušiui, o kiekvienam kitam papildomam triušiui – po 2 500 cm2.

B.2 lentelė

Patelė ir vada: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Patelės svoris (kg) Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Papildomas plotas guolių sukimo dėžėms (cm2) Mažiausias aukštis (cm) mažiau kaip 3 3 500 1 000 45 nuo 3 iki 5 4 200 1 200 45 nuo 5 5 400 1 400 60

Likus ne mažiau kaip trims ar keturioms dienoms iki atsivedimo, patelėms reikėtų skirti papildomą skyrių arba dėžę, kurioje jos galėtų susisukti guolį. Geriausia, kad šios dėžės būtų už talpyklos ribų. Reikėtų padėti šiaudų ar kitokios tinkamos medžiagos. Talpyklos konstrukcija turėtų leisti patelei pereiti į kitą skyrių arba ant pakylos po to, kai jaunikliai palieka guolį. Nujunkytus vienos vados jauniklius reikėtų kuo ilgiau laikyti kartu veisimo talpykloje. Veisimo talpykloje galima laikyti ne daugiau kaip aštuonis vienos vados jauniklius iki septynių savaičių amžiaus, nuo aštuonių iki dešimtiems savaičių amžiaus penkiems tos pačios vados jaunikliams reikėtų skirti mažiausią būtiną grindų plotą.

B.3 lentelė

Jaunesni kaip 10 savaičių triušiai: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Amžius Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Mažiausias grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias aukštis (cm) Nujunkyti iki 7 savaičių 4 000 800 40 Nuo 7 iki 10 savaičių 4 000 1 200 40

Lentelėse nurodyti narvelių ir boksų matmenys. Boksuose reikėtų įrengti konstrukcijas, suskirstančias erdvę taip, kad gyvūnai galėtų užmegzti socialinius ryšius arba jų vengti. Nujunkytus vienos vados jauniklius reikėtų kuo ilgiau laikyti kartu veisimo talpykloje.

B.4 lentelė

Triušiai: tinkamiausi talpyklų, atitinkančių B.1 lentelėje nurodytus matmenis, pakylų matmenys

Amžius savaitėmis Galutinis kūno svoris (kg) Tinkamiausias dydis (cm × cm) Tinkamiausias aukštis nuo talpyklos grindų (cm) iki 3 55 × 25 25 nuo 3 iki 5 55 × 30 25 Nuo 10 nuo 5 60 × 35 30

Nurodyti pakylos dydžio ir aukščio matmenys yra tinkamiausi, norint, kad pakyla ir visa talpykla būtų tinkamai naudojamos, o mažiausi ir didžiausi dydžiai skiriasi labai nedaug (10 % tinkamiausio dydžio). Jeigu dėl mokslinių ar veterinarinių priežasčių nusprendžiama neįrengti pakylos, grindų plotą reikėtų padidinti 33 % vienam triušiui ir 60 % dviem triušiams, kad jie galėtų aktyviau judėti ir pabėgti nuo dominuojančių gyvūnų.

Jeigu jaunesni kaip 10 savaičių triušiai laikomi talpykloje su pakyla, tinkamiausias pakylos dydis turėtų būti 55 × 25 cm, o aukštis virš grindų turėtų būti toks, kad gyvūnai galėtų juo naudotis.

4.3.2. Grindys

Talpyklose nereikėtų įtaisyti vielinių grindų, jei jose nėra skirta pakankamai didelio ploto poilsiui, kuriame vienu metu tilptų visi gyvūnai. Geriausia, kad grindys būtų vientisos, prikreiktos pakratų arba su skylėmis, o ne grotelių ar vielos tinklo.

4.4. Šėrimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.6 dalį.)

4.5. Girdymas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.7 dalį.)

4.6. Substratai, kraikas, pakratai ir lizdų sukimo medžiagos

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.8 dalį.)

4.7. Valymas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.9 dalį.)

4.8. Elgesys su gyvūnais

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.10 dalį.)

4.9. Humaniškas numarinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.11 dalį.)

4.10. Įrašai

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.12 dalį.)

4.11. Identifikavimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.13 dalį.)

C. KAČIŲ LAIKYMO GAIRĖS

1. Įžanga

Naminės katės protėvis – laukinė afrikinė katė (Felis silvestris libyca). Katės labai linkusios mokytis socialinio elgesio. Jei dar jaunas kačiukas tinkamai socializuojamas, vėliau jis gali draugiškai elgtis tiek su kitomis katėmis, tiek su žmonėmis.

Tinkama socialinė sąveika su žmonėmis skatina tolesniems tyrimams tinkamą charakterį. Tačiau katės neturi dominavimo hierarchijų ir nusistovėjusių susitaikymo po konfliktų būdų, todėl joms gali būti sunku užmegzti socialinius ryšius. Kačių streso ženklus ne taip paprasta atpažinti, kaip šunų.

Kadangi katės yra teritoriniai gyvūnai ir prisiriša prie konkrečios vietos, perkeltos jos gali patirti stresą. Katės puikiai laipioja ir intensyviai naudoja pakabintas konstrukcijas (pvz., lentynas), kaip patogią poziciją ir, jei laikomos grupėmis, norėdamos išlaikyti atstumą nuo kitų kačių.

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.1 dalį.)

2.2. Temperatūra

Kates galima laikyti įvairiose temperatūrose, jei dėl to jų gerovei nekyla pavojaus. Jei būtina tiksli kontrolė, procedūroms naudojamas kates reikėtų laikyti 15 oC–21 oC temperatūroje (žr. Bendrojo skyriaus 2.2.3 dalį).

Kadangi apytiksliai dešimt pirmųjų gyvenimo dienų kačiukų termoreguliacinė kontrolė ribota, per šį laikotarpį juos reikėtų papildomai šildyti.

2.3. Drėgnumas

Manoma, kad nebūtina kontroliuoti santykinio drėgnumo, nes katės pakenčia įvairius aplinkos santykinio drėgnumo svyravimus ir dėl to nepatiria jokio neigiamo poveikio.

2.4. Apšvietimas

Kates galima laikyti natūralaus dvidešimt keturių valandų šviesos ir tamsos ciklo sąlygomis. Jeigu šviesų fotoperiodo laiką užtikrina dirbtinis apšvietimas, jis turėtų trukti dešimt–dvylika valandų kasdien.

Jei visiškai nėra natūralios šviesos šaltinių, naktį turėtų šviesti nestipri šviesa (nuo 5 iki 10 liuksų), kad katės galėtų šiek tiek matyti ir būtų atsižvelgta į jų išgąsčio refleksą.

2.5. Triukšmas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.5 dalį.)

2.6. Signalizacijos sistemos

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.6 dalį.)

3. Sveikata

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.1 ir 4.4 dalis.)

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

4.1. Laikymas

Katės ir kastruoti bei sterilizuoti abiejų lyčių gyvūnai paprastai yra socialūs ir dažniausiai laikomi grupėmis iki dvylikos gyvūnų. Tačiau, sudarant grupes, reikia atidžiai stebėti visų grupės gyvūnų suderinamumą. Reikia ypač atsargiai keisti kačių grupių sandarą, įkelti į grupę nepažįstamą katę, nekastruotus patinus arba laikyti didesnes kačių grupes.

Jei katės paprastai laikomos grupėje, atskyrimas gali sukelti joms stresą. Todėl kačių nereikėtų laikyti po vieną ilgiau nei dvidešimt keturias valandas, jei tai nėra pagrįsta veterinariniais ar gyvūnų gerovės sumetimais. Laikymą atskirai eksperimentiniais tikslais ilgiau nei dvidešimt keturias valandas reikėtų suderinti su laboratorijų techniniais darbuotojais ir kompetentingu asmeniu, atsakingu už konsultavimą gyvūnų gerovės klausimais.

Kates, kurios ne kartą buvo agresyvios kitų kačių atžvilgiu, reikėtų laikyti po vieną tik tokiu atveju, jei joms nerandamas tinkamas kaimynas. Ne rečiau kaip kas savaitę reikėtų stebėti visų porų ar grupėmis gyvenančių gyvūnų socialinį stresą, taikant nusistovėjusias elgesio ir (arba) fiziologinio streso vertinimo sistemas. Tai ypač svarbu laikant nekastruotus patinus.

Pateles su jaunesniais nei keturių savaičių kačiukais arba per paskutinius nėštumo mėnesius reikėtų laikyti atskirai. Tuo metu taip pat reikėtų apsvarstyti galimybę sudaryti patelėms, kurios paprastai buvo laikomos grupėje, sąlygas bendrauti su savo grupe, pvz., sujungiant kačiavimosi talpyklas su grupinio laikymo talpyklomis.

Socialinio kačių elgesio vystymąsi labai veikia socialinė patirtis per laikotarpį nuo pirmųjų dviejų iki aštuonių savaičių. Per šį laikotarpį ypač svarbu, kad katės bendrautų su kitomis katėmis (pvz., tos pačios vados kačiukais) ir su žmonėmis bei susipažintų su aplinkos sąlygomis, su kuriomis jos gali vėliau susidurti. Per šį jautrų vystymosi laikotarpį būtina kasdien skirti dėmesio gyvūnui, kad suaugusi katė vėliau tinkamai socialiai elgtųsi; įrodyta, kad net trumpas prisilietimas pirmąją dieną po gimimo yra svarbus, nes jaunikliai jau gali reaguoti į kvapus ir lytėjimą.

Visos katės turėtų tam tikrą laiką kasdien žaisti ir apskritai bendrauti su žmonėmis, be to, joms reikėtų skirti papildomo laiko reguliariai laižytis. Po vieną laikomoms katėms reikėtų skirti ypatingą dėmesį jų socialinės aplinkos gerinimui papildomai su jomis bendraujant.

4.2. Aplinkos gerinimas

Talpyklose reikėtų įrengti pakeltas, pusiau uždaras konstrukcijas (pvz., trijų sienų guolį su stogu ant lentynėlės apie vieno metro aukštyje nuo grindų), kad katės galėtų apžiūrėti savo aplinką ir, jei laikomos dvi katės arba kačių grupė, jos galėtų pasirinkti patogų atstumą nuo kitų kačių. Konstrukcijų turėtų būti pakankamai, kad katės kuo mažiau dėl jų konkuruotų. Konstrukcijas reikėtų išdėstyti taip, kad gyvūnai galėtų visiškai išnaudoti turimą plotą.

Taip pat reikėtų sudaryti katėms sąlygas toje pačioje talpykloje pasislėpti ir pabūti nuošalyje, būtent taip, kad jų nematytų kitose talpyklose laikomos katės. Talpyklose turėtų būtų vertikalių medinių paviršių, kad katės galėtų galąsti nagus ir ženklinti kvapais.

Veisimo ir naudojimo įstaigose laikomų kačių aplinkai pagerinti tinka išoriniai aptvarai ir, jei įmanoma, tokius aptvarus reikėtų įrengti.

Reikėtų skatinti pseudoplėšrūnišką ir žaismingą elgesį. Katėms reikėtų duoti įvairių žaislų, kuriuos reikėtų nuolat keisti, kad katės būtų nuolat stimuliuojamos ir išvengtų pripratimo, nes tuomet jos mažiau nori žaisti.

4.3. Talpyklų matmenys ir grindys

Talpyklos ir jų pertvaros turėtų būti tvirtos ir lengvai valomos. Jos turėtų būti suplanuotos ir sukonstruotos taip, kad sudarytų atvirą ir šviesią erdvę, iš kurios katės gerai matytų aplinką.

4.3.1. Matmenys

C.1 lentelė

Katės: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Grindys (6) (m2) Lentynos (m2) Aukštis (m) Mažiausiai vienam suaugusiam gyvūnui 1,5 0,5 2 Pridedama kiekvienam papildomam gyvūnui 0,75 0,25 —

Katę ir vadą galima laikyti mažiausiame vienai katei skirtame plote, kurį reikėtų laipsniškai didinti taip, kad iki keturių mėnesių amžiaus kačiukus būtų galima perkelti, ir skirtas plotas atitiktų minėtus reikalavimus suaugusiems gyvūnams. Įprastas nujunkymo amžius – nuo septynių iki devynių savaičių.

Kačių niekada nereikėtų laikyti visą laiką lauke, joms visada reikėtų sudaryti sąlygas grįžti į pastate esančias talpyklas, atitinkančias visus standartus, taip pat ir šiose gairėse nustatytus mažiausių matmenų standartus.

Pašarų ir kraiko padėklų vietas turėtų skirti ne mažiau kaip 0,5 m atstumas ir jų nereikėtų kaitalioti.

Laikant kates mažesniame nei minėtų mažiausių matmenų plote, pvz., medžiagų apykaitos tyrimų narvelyje arba panašioje mokslinėms reikmėms skirtoje talpykloje, galima labai pakenkti jų gerovei. Tai turėtų trukti kuo trumpiau, ir tokios talpyklos matmenys turėtų kuo labiau atitikti nustatytuosius ir leisti gyvūnui visiškai išsitiesti horizontaliai ir vertikaliai, atsigulti ir apsisukti.

4.3.2. Grindys

Kačių talpyklų grindys turėtų būti vientisos, padengtos lygia, neslidžia danga. Visos katės turėtų galėti patogiai ilsėtis ant papildomų baldų.

Kačių nereikėtų laikyti talpyklose su atviromis grindimis, pvz., grotomis ar tinkleliu. Jei talpykloje reikia įrengti atviras grindis, reikėtų pasirūpinti, kad jų suplanavimas ir konstrukcija nesukeltų gyvūnams skausmo, sužeidimų ar ligų bei leistų jiems normaliai elgtis. Praktinė patirtis rodo, kad apykaitos tyrimų narveliai ne visada būtini, nes kačių šlapimą ir išmatas galima surinkti tiesiai iš kraiko padėklų.

Išorinių aptvarų grindų kokybė ir danga nebūtinai turi atitikti vidaus talpyklų lygį, jei jas paprasta valyti ir katės negali į jas susižeisti.

4.4. Šėrimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.6 dalį.)

4.5. Girdymas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.7 dalį.)

4.6. Substratai, kraikas, pakratai ir lizdų ar guolių sukimo medžiagos

Kiekvienai kačių porai reikėtų skirti ne mažiau kaip vieną kraiko padėklą, mažiausiai 300 × 400 mm dydžio. Padėkle turėtų būti tinkamai sugeriantis ir netoksiškas kraikas arba substratas, priimtinas katėms ir jų naudojamas. Jeigu katės nuolat šlapinasi ir tuštinasi ne padėkuose, reikėtų skirti papildomų padėklų su kitais substratais. Jei tai nepadeda, tai reiškia, kad kačių pora ar tam tikros grupėje laikomos katės yra socialiai nesuderinamos, todėl jas reikėtų po vieną atskirti nuo grupės tol, kol ši problema nebus išspręsta.

Visoms katėms reikėtų skirti pakankamai guolių, kurie turėtų būti pagaminti iš tinkamos, lengvai valomos medžiagos. Šiuose guoliuose turėtų būti medžiagos, pvz., poliesterio audinio arba panašios medžiagos.

4.7. Valymas

Visas talpyklas, kuriose laikomos katės, reikėtų valyti ne rečiau kaip kartą per dieną. Kraiko padėklus taip pat reikėtų valyti kasdien, o kraiką – keisti.

Valant talpyklas, reikėtų stengtis nesušlapinti kačių. Plaunant talpyklą, kates iš jos reikėtų perkelti į sausą vietą ir grąžinti atgal tik tuomet, kai talpykla pakankamai išdžiūna.

4.8. Elgesys su gyvūnais

Katėms ypač svarbus glaudus ryšys su jomis besirūpinančiais žmonėmis, ypač jei katės laikomos po vieną.

4.9. Humaniškas numarinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.11 dalį.)

4.10. Įrašai

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.12 dalį.)

4.11. Identifikavimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.13 dalį.)

D. ŠUNŲ LAIKYMO GAIRĖS

1. Įžanga

Naminis šuo (Canis familiaris) – smalsus gyvūnas, kurio bendruomeniniai įgūdžiai labai išsivystę. Šunys aktyviai ieško informacijos apie savo aplinką, atspindėdami savo protėvių iš vilkų šeimos elgesį. Nors dieną šunys daugiausia ilsisi, per aktyvų etapą jiems reikia sudėtingos fizinės ir socialinės aplinkos.

Kalės, atsivesdamos ir augindamos šuniukus, mėgsta būti vienos ramioje vietoje.

Kadangi laikant šunis kyla gana didelė agresijos rizika, reikėtų prižiūrėti, kad šunys būtų laikomi socialiai darniose grupėse. Šios rekomendacijos yra skirtos dažniausiai naudojamai veislei – skalikams. Jei naudojamos kitos veislės, reikėtų atsižvelgti į jų konkrečias savybes.

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.1 dalį.)

2.2. Temperatūra

Šunis galima laikyti plataus intervalo temperatūrose, jei jų gerovei nekyla pavojaus. Jei būtina tiksli kontrolė, procedūroms naudojamus šunis reikėtų laikyti 15 oC–21 oC temperatūroje (žr. Bendrojo skyriaus 2.2.3 dalį).

Kadangi apytiksliai dešimt pirmųjų gyvenimo dienų šuniukų termoreguliacinė kontrolė ribota, per šį laikotarpį juos reikėtų papildomai šildyti.

2.3. Drėgnumas

Manoma, kad nebūtina kontroliuoti santykinio drėgnumo, nes šunys pakenčia įvairius aplinkos santykinio drėgnumo svyravimus ir nepatiria jokio neigiamo poveikio.

2.4. Apšvietimas

Šunis galima laikyti natūralaus dvidešimt keturių valandų šviesos ir tamsos ciklo sąlygomis. Jeigu šviesų fotoperiodo laiką užtikrina dirbtinis apšvietimas, jis turėtų trukti dešimt–dvylika valandų kasdien.

Jei visiškai nėra natūralios šviesos šaltinių, naktį turėtų šviesti nestipri šviesa (nuo 5 iki 10 liuksų), kad šunys galėtų šiek tiek matyti ir būtų atsižvelgta į jų išgąsčio refleksą.

2.5. Triukšmas

Šunų veisyklose gali būti labai triukšminga; įrodyta, kad toks triukšmas gali pakenkti žmonėms ir paveikti šunų sveikatą ar fiziologiją. Todėl svarbu apsvarstyti, kaip būtų galima sumažinti triukšmingumą šunų laikymo vietose. Jei projektuojant laikymo vietą atsižvelgiama į šunų elgsenos poreikius, galima sumažinti jų skleidžiamų garsų lygį. Triukšmą daugiausia sudaro pačių šunų skleidžiami garsai, tačiau jis taip pat gali sklisti viduje atliekant būtinąją priežiūrą ir iš išorės šaltinių. Bet koks triukšmo šaltinis gali paskatinti šunis dar labiau loti, todėl tokių šaltinių turėtų būti kuo mažiau. Išorės garsų skvarbą galima sumažinti tinkamai parenkant patalpų vietą ir architektūrinį suplanavimą. Pačiose laikymo patalpose keliamą triukšmą galima sumažinti naudojant triukšmą sugeriančias medžiagas ar konstrukcijas. Projektuojant arba keičiant šunų laikymo patalpas, reikėtų kreiptis patarimų į ekspertus, kaip būtų galima sumažinti triukšmą.

2.6. Signalizacijos sistemos

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.6 dalį.)

3. Sveikata

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.1 ir 4.4 dalis.)

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

4.1. Laikymas

Šunis reikėtų laikyti socialiai darniomis grupėmis gyvūnų talpyklose, išskyrus tuos atvejus, kai tai neįmanoma dėl mokslo procedūrų ar gerovės reikalavimų. Reikia ypač atsargiai pergrupuoti šunis arba atvesti naują šunį į grupę. Bet kuriuo atveju reikėtų nuolat stebėti grupės narių socialinį suderinamumą.

Veisimo ir naudojimo įstaigose laikomų šunų aplinkai pagerinti tinka išoriniai aptvarai ir, jei įmanoma, tokius aptvarus reikėtų įrengti.

Net ir trumpą laiką po vieną laikomi šunys gali patirti stresą. Todėl jų nereikėtų laikyti atskirai ilgiau kaip keturias valandas, jei tai nėra pagrįsta gyvūnų gerovės ar veterinariniais sumetimais. Laikymą atskirai eksperimentiniais tikslais ilgiau kaip keturias valandas reikėtų suderinti su laboratorijų techniniais darbuotojais ir kompetentingu asmeniu, atsakingu už konsultavimą gyvūnų gerovės klausimais.

Tuomet reikėtų skirti papildomų išteklių tokių šunų gerovei ir priežiūrai. Visiems atskirai laikomiems šunims reikėtų sudaryti sąlygas kasdien papildomai bendrauti su žmonėmis ir matyti, girdėti bei, jei įmanoma, liestis su kitais šunimis.

Išskyrus tuos atvejus, kai tai neleidžiama dėl mokslo priežasčių, atskirai laikomiems šunims reikėtų leisti kasdien mankštintis atskirtame plote, jei galima, su kitais šunimis; darbuotojai turėtų prižiūrėti šunis ir su jais bendrauti.

Veislinius šunis reikėtų, kai įmanoma, laikyti socialiai darniomis poromis arba grupėmis kartu su kalėmis. Šuningas kales reikėtų perkelti į specialią talpyklą tik likus nuo vienos iki dviejų savaičių iki numatomo atsivedimo. Laikant kales tokiose talpyklose, žmonės turėtų papildomai kasdien su jomis bendrauti.

Socialinis šunų elgesys formuojasi, kai šuniukai yra nuo keturių iki dvidešimties savaičių amžiaus. Per šį laikotarpį ypač svarbu, kad šuniukai bendrautų su tos pačios vados šuniukais, suaugusiais šunimis (pvz., kale) ir su žmonėmis bei susipažintų su aplinkos, į kurią jie vėliau gali būti patalpinti, sąlygomis. Per šį jautrų vystymosi laikotarpį būtina kasdien skirti dėmesio gyvūnui, kad suaugęs šuo vėliau tinkamai socialiai elgtųsi; įrodyta, kad net ir trumpas prisilietimas pirmąją dieną po gimimo yra svarbus, nes jaunikliai jau gali reaguoti į kvapus ir lytėjimą.

4.2. Aplinkos gerinimas

Vidaus ir lauko talpyklos turėtų būti suplanuotos taip, kad šunys galėtų pabūti nuošalyje ir tam tikru mastu galėtų kontroliuoti savo ryšius su kitais gyvūnais.

Talpykloje reikėtų atskirti įvairiai veiklai skirtas sritis. Jas būtų galima atskirti įrengiant talpyklose pakeltas platformas ir atitveriant atskirus skyrius.

Šunų skanėstai ir žaislai labai padidina gyvūnų gerovę, jei jų duodama protingai ir tinkamai stebima, kaip su jais elgiamasi. Kadangi šunims svarbu kramtyti, svarbu jiems duoti tinkamų kramtalų.

Mankšta visų pirma naudinga tuo, kad šunys gali papildomai susipažinti su sudėtinga ir įvairia aplinka bei daugiau bendrauti su kitais šunimis ir žmonėmis. Tai ypač svarbu, jei šių poreikių neįmanoma visiškai patenkinti gyvūnų talpykloje. Išskyrus tuos atvejus, kai tai neleidžiama dėl mokslo priežasčių, šunis reikėtų perkelti į atskirą teritoriją ir leisti jiems mankštintis, jei galima, su kitais šunimis; darbuotojai turėtų prižiūrėti šunis ir su jais bendrauti, geriausia, jei tai būtų galima daryti kasdien.

4.3. Talpyklos matmenys ir grindys

Gyvūnų talpyklos ir jų pertvaros turėtų būti tvirtos ir lengvai valomos. Jos turėtų būti suplanuotos ir sukonstruotos taip, kad sudarytų atvirą ir šviesią erdvę, iš kurios šunys gerai matytų kitus šunis ir darbuotojus, esančius šalia šunų talpyklos.

4.3.1. Matmenys

Šiomis gairėmis siekiama skatinti laikyti šunis bendrai ir tinkamai gerinti jų aplinką. Reikėtų pabrėžti, kad ši koncepcija ir strategija ypač skatina laikyti šunis didelėmis ir socialiai darniomis grupėmis ir padidinti jiems skirtą grindų plotą bei padidinti socializacijos galimybes.

Šunų niekada nereikėtų laikyti visą laiką lauke, jiems visada reikėtų sudaryti sąlygas patekti į vidaus talpyklas, atitinkančias visus šiose gairėse nustatytus konstrukcijų ir aplinkos kontrolės standartus. Vidaus talpykla turėtų sudaryti ne mažiau kaip 50 % mažiausio šunims skirto ploto, nurodyto tolesnėje D.1 lentelėje.

Toliau nurodytos ploto normos yra pagrįstos skalikų poreikiais, bet reikėtų pabrėžti, kad didelėms veislėms, pvz., senbernarams ar airių vilkšuniams, gali reikėtų kur kas daugiau vietos. Kitų, ne skalikų veislių, ploto normas reikėtų nustatyti, pasikonsultavus su veterinarais ir atsakinga institucija.

D.1 lentelė

Šunys: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Svoris (kg) Mažiausias talpyklos dydis (m2) Mažiausias grindų plotas vienam arba dviem gyvūnams (m2) Mažiausias kiekvienam papildomam gyvūnui pridedamas plotas (m2) Mažiausias aukštis (m) iki 20 4 4 2 2 nuo 20 4 8 4 2

Poromis arba grupėmis laikomus šunis galima laikinai laikyti pusėje viso skirto ploto (2 m2 šunims, kurių masė yra mažesnė kaip 20 kg, 4 m2 – šunims, kurių masė didesnė kaip 20 kg), kai jie naudojami procedūroms pagal Direktyvą 86/609/EEB, jei šunis būtina taip atskirti mokslo tikslais. Šunis reikėtų taip laikyti kuo trumpiau ir bet kuriuo atveju ne ilgiau kaip keturias valandas. Šia nuostata siekiama skatinti laikyti šunis poromis (ypač atliekant toksikologinius tyrimus) ir sudaryti sąlygas stebėti parašų vartojimą ir atlikti tolesnes apžiūras po to, kai gyvūnams buvo skirtos preparatų dozės.

Visi kiti socialiniai arba fiziniai suvaržymai, pvz., medžiagų apykaitos tyrimų narvelyje arba pririšimas, gali labai pakenkti žmonių gerovei. Gyvūnus reikėtų kuo trumpiau laikyti mokslo tikslais medžiagų apykaitos tyrimų narvelyje ar panašiose talpyklose, o tokių talpyklų matmenys turėtų būti kuo artimesni minėtiesiems, kad gyvūnas galėtų visiškai išsitiesti horizontaliai ir vertikaliai, atsigulti ir apsisukti.

4.3.2. Kalės žindenės ir vada; šuniukai iki 7,5 kg

Žindenei kalei ir vadai reikėtų skirti tiek pat ploto, kaip ir vienai atitinkamo svorio kalei. Šuniavimosi aptvaras turėtų būti suprojektuotas taip, kad kalė galėtų palikti šuniukus ir pereiti į atskirą skyrių arba užlipti ant pakylos.

Įprastas šuniukų nujunkymo amžius – nuo šešių iki devynių savaičių.

D.2 lentelė

Šunys: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos nujunkytiems šuniukams

Šuns svoris (kg) Mažiausias talpyklos dydis (m2) Mažiausias grindų plotas vienam gyvūnui (m2) Mažiausias aukštis (m) iki 5 4 0,5 2 nuo 5 iki 10 4 1,0 2 nuo 10 iki 15 4 1,5 2 nuo 15 iki 20 4 2 2 daugiau kaip 20 8 4 2

4.3.3. Grindys

Šunų talpyklose reikėtų įrengti vientisas grindis, padengtas lygia, neslidžia danga. Visiems šunims reikėtų sudaryti patogią, saugią poilsio zoną, pvz., naudojant baldus – pakeltus gultus arba platformas.

Šunų nereikėtų laikyti talpyklose su atviromis grindimis, pvz., iš grotų arba tinklelio. Jei talpykloje reikia įrengti atviras grindis, reikėtų pasirūpinti, kad jų suplanavimas ir konstrukcija nesukeltų gyvūnams skausmo, sužeidimų ar ligų bei leistų jiems įprastai elgtis. Jei grindys vis dėlto kelia kokių nors gyvūnų gerovės problemų, reikėtų kreiptis patarimo į veterinarą ir prireikus perkelti šunis į talpyklas su vientisomis grindimis.

Nenujunkytų šuniukų ir šuningų bei laktuojančių kalių nereikėtų laikyti talpyklose su atviromis grindimis.

Išorinių aptvarų grindų kokybė ir danga nebūtinai turi atitikti vidaus talpyklų lygį, jei ją paprasta valyti ir šunys negali į ją susižeisti.

4.4. Šėrimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.6 dalį.)

4.5. Girdymas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.7 dalį.)

4.6. Substratai, kraikas, pakratai ir guolių sukimo medžiagos

Laikant šunis talpyklose su vientisomis grindimis, kraikas arba substratas palengvina valymą, dėl to talpyklas reikia rečiau valyti ar plauti.

Šuningoms ir laktuojančioms kalėms reikėtų suteikti guolį ir atitinkamų pakratų, kad joms būtų lengviau atsivesti šuniukus ir jais rūpintis. Tokie pakratai taip pat naudingi šuniukams ir kai kurių veislių, pvz., kurtų, suaugusiems šunims.

4.7. Valymas

Visas talpyklas, kuriose laikomi šunys, reikėtų valyti ne rečiau kaip kartą per dieną. Iš visų šunų naudojamų vietų reikėtų būtinai kasdien, o prireikus ir dažniau, šalinti visas išmatas ir purvą.

Prireikus reikėtų plauti talpyklas, tačiau stengtis nesušlapinti šunų. Plaunant talpyklą, šunis reikėtų iš jos perkelti į sausą vietą ir grąžinti atgal tik tuomet, kai ji pakankamai išdžiūna.

4.8. Elgesys su gyvūnais

(Žr. 4.1 dalį ir Bendrojo skyriaus 4.10 dalį.)

4.9. Humaniškas numarinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.11 dalį.)

4.10. Įrašai

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.12 dalį.)

4.11. Identifikavimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.13 dalį.)

E. ŠEŠKŲ LAIKYMO GAIRĖS

1. Įžanga

Šeškai (Mustela putorius furo) – plėšrūnai, kurie natūraliomis sąlygomis maitinasi mažais žinduoliais, paukščiais, žuvimis ir bestuburiais. Šeškams būdingas sudėtingas medžioklės elgesys ir polinkis kaupti maistą, tačiau sugedusio maisto jie neėda.

Nors laisvėje šeškai paprastai gyvena pavieniui, manoma, kad nelaisvėje jų gerovei naudinga laikyti šeškus socialiai darniomis grupėmis. Šeškai paprastai gyvena urvuose, todėl nelaisvėje jiems patinka, jei talpykloje yra medžiagų, pvz., vamzdžių, kuriuose jie galėtų landžioti ir žaisti.

Šeškų patelės paprastai atsiveda jauniklių kartą per metus, o poruojasi pavasarį. Per poravimosi sezoną patinai būna labai priešiški ir pešasi su nepažįstamais patinais. Todėl tuo metu patinus gali reikėti laikyti atskirai.

Šeškas – protingas, smalsus, žaismingas ir judrus gyvūnas, ir į šias savybes reikėtų atsižvelgti planuojant talpyklas ir prižiūrint šeškus. Juos reikia laikyti sudėtingoje talpykloje, iš kurios jie negalėtų pabėgti ir kurioje galėtų įvairiai elgtis.

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.1 dalį.)

2.2. Temperatūra

Šeškus reikėtų laikyti 15 oC–24 oC temperatūroje.

Kadangi šeškų prakaito liaukos nėra gerai išsivysčiusios, jų nereikėtų laikyti labai šiltai, kad jie neperkaistų.

2.3. Drėgnumas

Manoma, kad santykinio drėgnumo nebūtina kontroliuoti, nes šeškai yra pakantūs įvairiems aplinkos svyravimams ir dėl to nepatiria jokio neigiamo poveikio.

2.4. Apšvietimas

Šviesos šaltinis ir pobūdis neturėtų būti nemalonūs gyvūnams, tik labiau reikėtų rūpintis šeškais, ypač albinosais, laikomais viršutinėje kelių pakopų stelažų sistemos lentynoje.

Šeškus galima laikyti natūralaus dvidešimt keturių valandų šviesos ir tamsos ciklo sąlygomis.

Jeigu šviesų ciklo laiką užtikrina dirbtinis apšvietimas, jis turėtų trukti ne trumpiau kaip aštuonias ir ne ilgiau kaip šešiolika valandų kasdien.

Tačiau reikėtų pabrėžti, kad norint pakeisti dauginimosi ciklą, reikia keisti šviesos ir tamsos ciklus (pvz., šviesus paros laikas gali būti nuo šešių iki šešiolikos valandų).

Jei visiškai nėra natūralios šviesos šaltinių, naktį turėtų šviesti nestipri šviesa, kad gyvūnai galėtų šiek tiek matyti ir būtų atsižvelgta į jų išgąsčio refleksą.

2.5. Triukšmas

Šeškams gali pakenkti garsų ar garsinių dirgiklių trūkumas, dėl to jie gali tapti nervingi. Tačiau žinoma, kad stiprus nepažįstamas triukšmas ir vibracija gali šeškams sukelti su stresu susijusių sutrikimų, todėl jų reikėtų vengti. Svarbu apsvarstyti, kaip šeškų laikymo patalpose būtų galima sumažinti staigių ar nepažįstamų garsų, taip pat ir patalpoje atliekant būtinąją priežiūrą skleidžiamą bei išorinių šaltinių triukšmą. Išorės garsų skvarbą galima sumažinti tinkamai parenkant tinkamą vietą patalpoms ir jų architektūrinį suplanavimą. Pačiose laikymo patalpose keliamą triukšmą galima sumažinti naudojant triukšmą sugeriančias medžiagas arba konstrukcijas. Planuojant arba keičiant patalpas, reikėtų kreiptis į ekspertus patarimų, kaip būtų galima sumažinti triukšmą.

2.6. Signalizacijos sistemos

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.6 dalį.)

3. Sveikata

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.1 ir 4.4 dalis.)

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

4.1. Laikymas

Gyvūnus reikėtų laikyti socialiai darniomis grupėmis, jei jų nebūtina laikyti po vieną dėl mokslo ar gerovės sumetimų.

Per poravimosi sezoną suaugusius patinus gali reikėti laikyti po vieną, kad nekiltų peštynių ir patinai nesužeistų vienas kito. Tačiau kitu laiku patinus galima laikyti grupėmis.

Jauniklių besilaukiančias pateles reikėtų laikyti atskirai tik nėštumo pabaigoje, ne ilgiau kaip dvi savaites prieš atsivedimą.

Jei gyvūnai paprastai laikomi grupėmis, atskyrimas gali jiems sukelti stresą. Jei gyvūnai laikomi atskirai ilgiau nei dvidešimt keturias valandas, tai gali labai pakenkti gyvūnų gerovei. Todėl šeškų nereikėtų laikyti po vieną ilgiau nei dvidešimt keturias valandas, jei tai nėra pagrįsta veterinariniais ar gyvūnų gerovės sumetimais. Laikymą atskirai eksperimentiniais tikslais ilgiau nei dvidešimt keturias valandas reikėtų suderinti su laboratorijų techniniais darbuotojais ir kompetentingu asmeniu, atsakingu už konsultavimą gyvūnų gerovės klausimais.

Jeigu gyvūnai laikomi atskirai dėl mokslo arba su gerove susijusių priežasčių, reikėtų skirti papildomų išteklių tokių gyvūnų gerovei ir priežiūrai užtikrinti. Visiems po vieną laikomiems šeškams reikėtų sudaryti sąlygas kasdien papildomai bendrauti su žmonėmis ir matyti, girdėti bei, jei įmanoma, liestis su kitais šeškais.

Į socialinį šeškų elgesį reikėtų atsižvelgti ir sudaryti jiems sąlygas nuolat bendrauti su kitais šeškais, būtent laikant juos grupėmis ir reguliariai skiriant jiems dėmesio. Apskritai manoma, kad šeškams naudinga, jei jie reguliariai gauna saugumo suteikiančio dėmesio, todėl tai reikėtų skatinti, nes dėl to gyvūnai įgyja teigiamų savybių ir mieliau bendrauja.

Socialinis šeškų elgesys formuojasi anksti ir svarbu, kad jauni šeškai bendrautų su kitais šeškais (pvz., iš tos pačios vados) ir su žmonėmis (pvz., gyvūnų prižiūrėtojais). Per šį jautrų vystymosi laikotarpį būtina kasdien bendrauti su gyvūnu, kad suaugęs šeškas būtų socialus. Žinoma, kad kuo dažniau bendraujama su gyvūnu, tuo ramesnis jis užauga, bendravimas neturėtų nutrūkti ir šeškui užaugus.

4.2. Aplinkos gerinimas

Šeškų talpykla turėtų būti suprojektuota, atsižvelgiant į konkrečius gyvūnų rūšies ir veislės poreikius. Turėtų būti galimybės ją keisti, kad būtų galima įtraukti naujomis žiniomis pagrįstas naujoves.

Talpyklos turėtų būti suprojektuotos taip, kad šeškai galėtų pabūti nuošalyje ir tam tikru mastu galėtų kontroliuoti savo socialinius ryšius.

Be toliau nustatyto mažiausio grindų ploto, reikėtų atskirti įvairiai veiklai skirtą plotą, pvz., įrengiant pakeltas platformas ir pertvaras. Jeigu talpyklose padėta dėžučių jaunikliams atsivesti, jose turėtų tilpti šeškų jaunikliai.

Kartoninės arba tvirto plastiko talpyklos ir vamzdžiai bei popieriniai maišeliai skatina tiriamąjį ir žaismingą elgesį. Šeškai labai mėgsta vandens voneles ir dubenis.

4.3. Talpyklų matmenys ir grindys

Šiomis gairėmis siekiama skatinti laikyti šeškus grupėse ir tinkamai pagerinti aplinką. Vertėtų pabrėžti, kad ši koncepcija ir strategija ypač skatina laikyti šeškus didelėmis ir socialiai darniomis grupėmis ir padidinti jiems skirtą grindų plotą bei padidinti socializacijos galimybes.

Gyvūnų talpyklos ir jų pertvaros turėtų būti tvirtos ir lengvai valomos. Jos turėtų būti suplanuotos ir sukonstruotos taip, kad sudarytų atvirą ir šviesią erdvę, iš kurios šeškai gerai matytų kitus šeškus ir darbuotojus, esančius šalia talpyklų. Taip pat reikėtų sudaryti šeškams sąlygas toje pačioje talpykloje pasislėpti ir pabūti nuošalyje, kad jų nematytų kitose talpyklose laikomi šeškai.

Kadangi šeškai labai geba pabėgti, talpyklos turėtų būti suprojektuotos taip, kad gyvūnas nepabėgtų ar nesusižeistų mėgindamas tai padaryti.

Rekomenduojamas mažiausias talpyklos aukštis – 50 cm. Šeškai mėgsta laipioti ir toks aukštis tinkamai pagerina aplinką. Grindų plotas turėtų būti pakankamas gyvūnams judėti ir sudaryti jiems sąlygas pasirinkti, kur miegoti, ėsti ir šlapintis (tuštintis). Siekiant, kad talpykloje būtų galima sukurti pakankamai sudėtingą aplinką, ji turėtų būti ne mažesnė nei 4 500 cm2. Toliau pateikiami mažiausi ploto reikalavimai vienam šeškui:

E.1 lentelė

Šeškai: mažiausi talpyklų matmenys ir ploto normos

Mažiausias talpyklos dydis (cm2) Mažiausias grindų plotas vienam gyvūnui (cm2) Mažiausias aukštis (cm) Gyvūnai iki 600 g 4 500 1 500 50 Gyvūnai nuo 600 g 4 500 3 000 50 Suaugę patinai 6 000 6 000 50 Patelė ir vada 5 400 5 400 50

Gyvūnų talpyklos turėtų būti ne kvadratinės, o stačiakampės, kad forma skatintų judėti.

Mokslo tikslais laikant šeškus mažesniame nei minėtų mažiausių matmenų plote, pvz., apykaitos tyrimų narvelyje, galima labai pakenkti jų gerovei.

4.3.1. Grindys

Šeškų talpyklose reikėtų įrengti vientisas grindis, padengtas lygia, neslidžia danga. Talpykloje turėtų būti papildomų baldų, pvz., gultų arba platformų, kad visi šeškai turėtų galėti šiltai ir patogiai ilsėtis.

Šeškų nereikėtų laikyti talpyklose su atviromis grindimis, pvz., iš grotų arba tinklelio.

4.4. Šėrimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.6 dalį.)

4.5. Girdymas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.7 dalį.)

4.6. Substratai, kraikas, pakratai ir lizdų ar guolių sukimo medžiagos

Visiems šeškams reikia pakratų. Be to, šeškų talpyklose reikėtų padėti medžiagų guoliams sukti, pvz., šieno, šiaudų ar popieriaus. Manoma, kad papildomai pagerinti aplinką galima pakreikiant storą kraiko sluoksnį.

Rekomenduojama kreikti kraiko arba substratų bent tam, kad talpyklas būtų lengviau valyti ir jas reikėtų rečiau plauti.

4.7. Valymas

Plaunant talpyklas šlanga, reikėtų nesušlapinti šeškų. Plaunant talpyklą, šeškus reikėtų iš jos perkelti į sausą vietą ir grąžinti atgal tik tuomet, kai talpykla pakankamai išdžiūna.

Šeškai linkę tuštintis prie vertikalaus paviršiaus vienoje talpyklos vietoje. Gali būti naudinga padėti padėklą su kraiku, tuomet reikėtų rečiau valyti likusią talpyklos dalį.

Iš visų padėklų su kraiku ir (arba) šeškų naudojamų vietų reikėtų ne rečiau kaip kasdien, o prireikus ir dažniau, šalinti visas išmatas ir išteptą kraiką.

Kitą talpyklos dalį reikia valyti taip dažnai, kaip reikia, atsižvelgiant į gyvūnų tankumą, talpyklos suplanavimą ir veisimo etapą (pvz., vedimo laikotarpį).

4.8. Elgesys su gyvūnais

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.10 dalį.)

4.9. Humaniškas numarinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.11 dalį.)

4.10. Įrašai

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.12 dalį.)

4.11. Identifikavimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 4.13 dalį.)

F. NEŽMOGINIŲ PRIMATŲ LAIKYMO GAIRĖS

a) Bendrosios nuostatos

1. Įžanga

Nežmoginius primatus laikyti laboratorijose sudėtingiau nei kitus dažnai laboratorijose naudojamus žinduoliuos. Nežmoginiai primatai yra ne prijaukinti, o laukiniai gyvūnai, be to, dauguma jų gyvena medžiuose. Laukiniai gyvūnai yra atsargesni už prijaukintas gyvūnų rūšis ir todėl labai jautriai reaguoja į bet kokius nepažįstamus ir nerimą keliančius dirgiklius. Kitaip nei prijaukintos rūšys, nežmoginiai primatai pasirenkami ne dėl jų draugiškumo žmonėms ir mažo agresyvumo. Anksti užsimezgus draugiškiems ryšiams tarp jauniklių ir prižiūrėtojų, gyvūnai išauga ne tokie baikštūs, nes jie sužino, kad pažįstami žmonės nėra pavojingi. Tačiau gyvūnai vis dėlto išsaugo daugelį savybių, būdingų laukiniams šios rūšies atstovams. Kitaip nei ne medžiuose gyvenantys laboratoriniai žinduoliai, nežmoginiai primatai labiau linkę sprukti nuo sausumos plėšrūnų ne horizontalia, o vertikalia kryptimi; net mažiausiai medžiuose laiko praleidžiančios rūšys paprastai slepiasi medžiuose ar ant uolų. Todėl talpyklos aukštis turėtų būti toks, kad gyvūnai galėtų užlipti pakankamai aukštai ir jaustis saugiai. Primatų talpyklose svarbiausias yra struktūrinis erdvės atskyrimas. Labai svarbu, kad gyvūnai galėtų naudotis kuo didesne erdve, nes laisvėje gyvendami medžiuose jie užima trimatę erdvę. Tam talpyklose reikėtų įrengti specialias tupyklas ir konstrukcijas laipioti.

Be laukinės prigimties ir laipiojimo įpročių, nežmoginiai primatai taip pat pasižymi ypatingais pažinimo gebėjimais bei sudėtingu maisto ieškojimo ir socialiniu elgesiu. Todėl jiems reikia sudėtingos, tinkamai pagerintos aplinkos, kurioje jie galėtų įprastai įvairiai elgtis. Tačiau gyvūnų grupes derėtų sudaryti taip, kad jose būtų kuo mažiau kančias ar skausmą patiriančių gyvūnų arba būtų kuo mažesnis jų susižeidimo pavojus.

Mokslo tikslais reikėtų naudoti nelaisvėje išveistus ir, kai tinkama, vietoje užaugintus nežmoginius primatus, siekiant išvengti vežimo keliamo streso. Nelaisvėje išveistų gyvūnų amžius, tėvai ir sveikatos būklė yra žinomi, jie išauginami, vadovaujantis standartizuotomis gyvūnų būtinosios priežiūros procedūromis. Jeigu nežmoginius primatus būtina importuoti, reikėtų, kai įmanoma, naudotis pripažintų veisimo kolonijų paslaugomis, kuriose laikomasi aukštų gyvūnų gerovės ir priežiūros standartų. Gyvūnai neturėtų sirgti zoonozėmis. Laisvėje pagautus gyvūnus reikėtų naudoti tik išimtiniais atvejais, nes jie gali pakenkti darbuotojų sveikatai, nieko nežinoma apie jų ankstesnį gyvenimą ir jie tikriausiai labiau bijos žmonių. Kai kuriais atvejais daug gyvūnų nugaišta pagavimo vietoje ir pervežant juos į laikymo vietą šalyje, iš kurios jie teikiami laboratorijoms.

Informacija apie dažnai auginamas ir laboratorijose naudojamas rūšis papildyta išsamesniais duomenimis. Papildomų patarimų dėl kitų rūšių poreikių (arba kilus elgesio ar veisimo problemoms) reikėtų kreiptis į patyrusius primatologus ir prižiūrėtojus, siekiant patenkinti specifinius laikomos rūšies poreikius.

2. Aplinka ir aplinkos kontrolė

2.1. Vėdinimas

(Žr. Bendrojo skyriaus 2.1 dalį.)

2.2. Temperatūra

Kadangi nelaisvėje gyvūnai turi mažiau galimybių natūraliomis priemonėmis prisitaikyti prie klimato pokyčių, nurodytos laboratorinių gyvūnų laikymo sąlygos nebūtinai atspindi tas, kuriose jie gyvena laisvėje. Iš esmės nurodytos sąlygos yra tinkamiausios gyvūnams ir patogios darbuotojams. Kai gyvūnai laikomi lauko talpyklose, labai svarbu, kad visi gyvūnai galėtų pasislėpti nuo netinkamų oro sąlygų ir visada galėtų patekti į tinkamai šildomas vidaus talpyklas. Tai ypač svarbu veisimo kolonijose, kuriose gyvūnai laikomi didelėse lauko talpyklose, siekiant sumažinti gyvūnų nušalimo riziką ir jauniklių mirtingumą žiemą.

2.3. Drėgnumas

Kai kurie nežmoginiai primatai gyvena tropiniuose atogrąžų miškuose, kuriuose labai drėgna, kai kurie – sausringuose regionuos, tačiau šias sąlygas nebūtina atkurti nusistovėjusių kolonijų laboratorijose. Apskritai tiek gyvūnams, tiek prižiūrėtojams tinka 40–70 % santykinis drėgnumas. Reikėtų pasirūpinti (žr. atskiras rūšis), kad gyvūnai nebūtų laikomi sausoje aplinkoje, taip pat reikėtų, kad gyvūnai ilgai nebūtų nurodyto santykinio drėgnumo neatitinkančioje aplinkoje, ypač plačianosės beždžionės, nes jų kvėpavimo sistema gali būti labai jautri.

2.4. Apšvietimas

Daugumai laboratorinių nežmoginių primatų reikėtų sudaryti 12 valandų šviesos ir 12 valandų tamsos ciklą. Kai kurioms rūšims gali būti naudingas dirbtinis aušrą ir sutemas imituojantį apšvietimas. Naktinių rūšių, pvz., Aotus trivirgatus, šviesos ir tamsos ciklą reikėtų keisti ir dalį įprastos darbo dienos naudoti blausią raudoną šviesą, kad būtų galima stebėti gyvūnus per jų aktyvumo laikotarpius ir saugiai atlikti įprastą būtinąją priežiūrą. Kai įmanoma, nežmoginius primatus reikėtų laikyti patalpose su langais, nes pro juos patenka natūrali šviesa ir tai gali pagerinti aplinkos sąlygas.

2.5. Triukšmas

Dieną galima leisti ramius fono garsus, pvz., muziką ar radijo laidas, galinčius padėti pagerinti aplinką ir nuslopinti netikėtą triukšmą, tačiau tokių garsų nereikėtų groti nuolat. Muzika taip pat gali raminamai veikti gyvūnus, kai jie patiria stresą. Daugeliui rūšių tinka toks pats garso lygis kaip ir rekomenduojamas darbuotojams, tačiau kai kurios rūšys, pvz., marmozetės ir tamarinai, taip pat girdi ultragarsą ir į tai derėtų atsižvelgti. Fono garsai turėtų būti tylūs ir tik trumpai viršyti 65 dBA.

2.6. Signalizacijos sistemos

Daugelio aukštesniųjų nežmoginių primatų klausa panaši į žmonių; stengiantis neišgąsdinti gyvūnų, reikėtų nenaudoti sirenų. Jas galėtų pakeisti blyksinčios lemputės, kurias visose patalpose matytų darbuotojai.

3. Sveikata

Nors nelaisvėje užauginti gyvūnai turėtų būti sveiki ir neturėtų užkrėsti darbuotojų ar kiti toje pačioje vietoje laikomų nežmoginių primatų, visi ką tik atvežti gyvūnai turėtų turėti išsamų sveikatos būklės liudijimą ir juos reikėtų tam tikrą laiką laikyti karantine. Per šį laikotarpį reikėtų atidžiai stebėti jų sveikatą ir, jei būtina, kompetentingos laboratorijos turėtų atlikti papildomus serologinius, bakteriologinius ir parazitologinius tyrimus.

Visus kolonijoje laikomus nežmoginius primatus turėtų stebėti ekspertas veterinaras, be to, reikėtų reguliariai atlikti jų diagnostinius tyrimus. Dėl artimo giminiškumo su žmonėmis nežmoginiai primatai yra neatsparūs kai kurioms ir jiems, ir žmogui būdingoms ligoms ir parazitams, ir kartais šios ligos ir parazitai gali būti mirtinai pavojingi vieniems iš jų. Todėl gyvybiškai svarbu taip pat nuolat tikrinti darbuotojų sveikatą. Jei darbuotojas gali kelti pavojų gyvūnų sveikatai, jis neturėtų jų prižiūrėti. Reikėtų ypač atsargiai rūpintis gyvūnais, kurie gali būti užkrėsti žmogui perduodamais patogenais. Darbuotojai turėtų būti tinkamai informuoti ir reikėtų imtis visų priemonių užkrėtimo rizikai sumažinti. Visą gyvūno gyvenimą reikėtų pildyti jo ligų istoriją. Reikėtų nuodugniai tirti netikėtų susirgimų ir netikėtos mirties aplinkybes, atsižvelgiant į galimas zoonozes. Šias užduotis reikėtų pavesti kompetentingiems darbuotojams ir laboratorijoms.

Skirtingų geografinių vietovių nežmoginius primatus reikėtų griežtai atskirti, kol nebus ištirta jų sveikatos būklė.

Lauko talpyklose ypač svarbu kontroliuoti parazitus.

4. Laikymas, aplinkos gerinimas ir priežiūra

4.1. Laikymas

Dėl nežmoginių primatų socialinio elgesio, aplinkos gerinimo strategijų ir valdymo turėtų patarti žmogus, išmanantis nežmoginių primatų elgesį.

Kadangi dažniausiai laboratorijose naudojami bendruomeniniai nežmoginiai primatai, juos reikėtų laikyti su vienu ar daugiau suderinamų tos pačios rūšies atstovų. Siekiant užtikrinti darnius ryšius, labai svarbu sudaryti tinkamas laboratorinių nežmoginių primatų grupes. Suderinamumas ir atitinkamai grupės sudėtis, būtent jos narių amžius ir lytis, priklauso nuo konkrečios rūšies. Sudarant grupes, reikėtų atsižvelgti į rūšies natūralią socialinę organizaciją. Tačiau laikant gyvūnus nelaisvėje, kai nėra sąlygų ilgiems persekiojimams, o grupės atstumti gyvūnai negali emigruoti, natūrali grupės sudėtis pagal narių amžių ir lytį gali netikti, ir gali reikėti pakeisti grupės struktūrą. Pvz., makakų haremo struktūrą galima pakeisti būriu, sudarytu iš daug patinų ir daug patelių. Grupės sudėtį taip pat gali lemti eksperimento reikalavimai, pvz., reikalavimas laikyti tos pačios lyties ar to paties amžiaus gyvūnus. Laikant grupes, svarbu, kad talpykloje būtų pertvaros, už kurių gyvūnai galėtų pasislėpti nuo kitų gyvūnų; taip pat turėtų būti įvairių pasišalinimo kelių, kad gyvūnai galėtų išvengti užpuolimų ir dominuojantys gyvūnai negalėtų sutrukdyti žemesnio statuso gyvūnams patekti į kitas talpyklų dalis.

Sudarius naują grupę ar ją pakeitus, gyvūnus reikėtų atidžiai stebėti, be to, reikėtų parengti veiksmų programą, kurioje būtų numatyta, kaip valdyti ir mažinti agresyvią gyvūnų sąveiką.

Jei gyvūnai laikomi tos pačios lyties atstovų grupėmis, skirtingų lyčių grupių nereikėtų laikyti labai arti, nes dėl to patinai kartais gali tapti agresyvūs. Laikyti gyvūnus po vieną reikėtų tik dėl veterinarinių priežasčių arba eksperimento reikalavimų, siekiant užtikrinti tinkamą mokslo praktiką. Toks laikymas pateisinamas, jei tai būtina dėl veterinarinių ar su gyvūnų gerove susijusių priežasčių. Po vieną gyvūnus reikėtų laikyti kuo trumpiau ir reikėtų atidžiai juos stebėti. Prieš nusprendžiant, ar eksperimentiniais tikslais gyvūną galima laikyti vieną, reikėtų pasikonsultuoti su techniniais laboratorijų darbuotojais