LT Europos Sąjungos oficialusis leidinys L 351/68

KOMISIJOS SPRENDIMAS (ES) 2016/2327

2016 m. liepos 5 d.

dėl valstybės paramos SA. 19864 – 2014/C (ex 2009/NN54), kurią suteikė Belgija IRIS valstybinių ligoninių finansavimas Briuselio sostinės regione

(pranešta dokumentu Nr. C(2016) 4051)

(Tekstai autentiški tik prancūzų ir nyderlandų kalbomis)

(Tekstas svarbus EEE)

EUROPOS KOMISIJA,

atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 108 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą (1),

atsižvelgdama į Europos ekonominės erdvės susitarimą, ypač į jo 62 straipsnio 1 dalies a punktą,

paraginusi suinteresuotąsias šalis pateikti pastabas pagal minėtus straipsnius (2) ir atsižvelgdama į jų pastabas,

kadangi:

1. PROCEDŪRA

(1) 2005 m. rugsėjo 7 d. ir 2005 m. spalio 17 d. raštais, kurie įregistruoti atitinkamai 2005 m. rugsėjo 12 d. ir 2005 m. spalio 19 d., Komisija gavo skundą prieš Belgijos valstybę dėl to, kad, kaip juose teigiama, nuo 1995 m. penkioms valstybinėms Briuselio sostinės regiono IRIS tinklo (toliau – IRIS) (3) ligoninėms (4) (toliau – IRIS ligoninės) (5) ji teikė su vidaus rinka nesuderinamą neteisėtą paramą. Skundą pateikė dvi asociacijos (Briuselio socialinių ir sveikatos institucijų koordinavimo įstaiga (CBI) ir Briuselio privačios sveikatos priežiūros įstaigų asociacija (ABISP)), atstovaujančios ligoninėms, kurias valdo privatinės teisės juridiniai asmenys (toliau – privačios ligoninės), ir atskirai įvairios ligoninės, kurios yra šių asociacijų narės (6).

(2) Skundas buvo grindžiamais tokiais bendrais argumentais: i) konkrečios viešosios paslaugos užduotys, pavestos tik IRIS ligoninėms, o ne privačioms Briuselio ligoninėms, nėra apibrėžtos arba apibrėžtos neaiškiai, o jų vykdymo įgaliojimai nėra suteikti arba yra neaiškūs; ii) IRIS ligoninių nuostolius kompensuoja valdžios institucijos; iii) su IRIS ligoninių viešosios paslaugos užduotimis susijusių išlaidų kompensacija, teikiama per Fonds régional bruxellois de refinancement des trésoreries communales (Briuselio savivaldybių iždų refinansavimo regioninis fondas), yra perteklinė; iv) IRIS ligoninės iš viešųjų lėšų finansuojamos nepakankamai skaidriai; ir galiausiai v) IRIS ligoninėms yra teikiamos kryžminės subsidijos ne ligoninės veiklos išlaidoms padengti dėl to, kad jos gauna kompensacijas vykdydamos gydymo ligoninėje užduotis (7).

(3) Reaguodamos į papildomą informaciją, kurią pateikė Belgijos valdžios institucijos 2008 m. sausio 10 d., Komisijos tarnybos skundo pateikėjams paštu (8) išsiuntė savo išankstinę nuomonę apie skundą ir paragino suinteresuotąsias šalis pateikti naujos informacijos, kad būtų galima iš naujo įvertinti preliminarią nuomonę apie skundą, priešingu atveju jis bus laikomas atsiimtu. Gavusios skundo pateikėjų atsakymą, Komisijos tarnybos patvirtino savo išankstinį vertinimą 2008 m. balandžio 10 d. raštu.

(4) Vėliau skundo pateikėjai Komisijai pranešė, kad Europos Bendrijų pirmosios instancijos teismui (2009 m. gruodžio 1 d. tapusiam Europos Sąjungos Bendruoju Teismu, toliau – Bendrasis Teismas) pateikė ieškinį dėl 2008 m. sausio 10 d. rašto, kurį jie palaikė Komisijos sprendimu, panaikinimo (9). Be to, 2008 m. birželio 20 d. skundo pateikėjai pateikė ieškinį dėl 2008 m. balandžio 10 d. Komisijos tarnybų rašto panaikinimo (10). Šias abi Bendrajame Teisme pradėtas procedūras Bendrasis Teismas sustabdė iki 2009 m. spalio 31 d., nes Komisija jam pranešė, kad ketina priimti sprendimą pagal Tarybos reglamentą (EB) Nr. 659/1999 (11). Kad galėtų priimti šį sprendimą, Komisijos tarnybos Belgijos valdžios institucijų ir skundo pateikėjų paprašė papildomos informacijos.

(5) Komisija savo 2009 m. spalio 28 d. sprendime (12) (toliau – 2009 m. Komisijos sprendimas, taip pat žr. 4.1 skirsnį) nusprendė neprieštarauti Briuselio sostinės regiono IRIS tinklo valstybinių ligoninių finansinei paramai, nes, jos nuomone, šis finansavimas buvo suderinamas su bendrąja rinka, įvertinus Komisijos sprendime 2005/842/EB (toliau – 2005 m. VESP sprendimas) (13), pateiktas sąlygas ir pačią EB sutarties 86 straipsnio 2 dalį (kuri tapo SESV 106 straipsnio 2 dalimi), taikomą viešosios paslaugos užduotims, kurias patikėta vykdyti prieš 2005 m. VESP sprendimo įsigaliojimą tų pačių metų gruodžio 19 d.

(6) Vėliau skundo pateikėjai pateikė ieškinį Bendrajam Teismui dėl šio Komisijos sprendimo panaikinimo. Teismas 2012 m. lapkričio 7 d. sprendimu byloje T-137/10 (14) (taip pat žr. 4.2 skirsnį) Komisijos sprendimą panaikino argumentuodamas tuo, kad jis buvo priimtas pažeidžiant skundo pateikėjų procedūrines teises. Teismas pirmiausia nustatė, kad Komisija privalėjo suabejoti dėl nagrinėjamų priemonių atitikties vidaus rinkai, atsižvelgdama į šiuo tikslu skundo pateikėjų išdėstytus argumentus. Todėl jis pripažino, jog Komisija privalėjo pradėti oficialią tyrimo procedūrą tam, kad surinktų visą reikšmingą informaciją, siekdama patikrinti visų nagrinėjamos paramos priemonių suderinamumą su vidaus rinka, ir leistų skundo pateikėjams ir kitiems suinteresuotiesiems asmenims pateikti pastabas vykstant šiai procedūrai (15).

(7) 2014 m. spalio 1 d. raštu Komisija Belgijai pranešė apie savo sprendimą pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje nurodytą procedūrą dėl IRIS ligoninių Briuselio sostinės regione viešojo finansavimo priemonių.

(8) Komisijos sprendimas pradėti procedūrą buvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (16). Komisija paragino suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas dėl priemonių.

(9) 2014 m. spalio 22 d. raštu Belgijos valdžios institucijos, atsakydamos į sprendimą pradėti procedūrą, paprašė pratęsti pastabų teikimo terminą. 2014 m. spalio 23 d. raštu Komisija šį terminą pratęsė. 2014 m. gruodžio 1 d. elektroniniu paštu buvo paprašyta naujo termino pratęsimo. Komisija prašymą patenkino 2014 m. gruodžio 2 d. raštu. 2014 m. gruodžio 16 d. raštu Belgijos Karalystė pateikė savo pastabas dėl sprendimo pradėti procedūrą.

(10) Komisija suinteresuotųjų šalių pastabas (žr. tolesnį 5 skirsnį) gavo 2014 m. gruodžio 15 d., 2015 m. sausio 5 d. ir 2015 m. sausio 9 d.2015 m. vasario 13 ir 20 d. raštais Komisija šias pastabas persiuntė Belgijos valdžios institucijoms ir suteikė joms galimybę atsakyti. Belgijos pastabos buvo gautos 2015 m. kovo 13 d. raštu ir užregistruotos 2015 m. kovo 17 d.

(11) Tuo remdamasi Komisija iš naujo išnagrinėjo bylą ir kai kuriuos elementus interpretavo kitaip nei vertinime, kuris buvo pateiktas panaikintame 2009 m. sprendime.

2. KONTEKSTAS

(12) IRIS ligoninės vykdo veiklą remdamosi sudėtinga įstatymų ir kitų teisės aktų baze, kurią nustato įvairios valdžios institucijos. Norint bendrai apžvelgti šių ligoninių viešojo finansavimo atitiktį valstybės paramos taisyklėms, iš pradžių būtina trumpai apibūdinti IRIS ligoninėms taikomą įstatymų ir kitų teisės aktų bazę. Šiame aprašyme pristatomas CPAS įstatymas (kuriuo remiantis buvo įsteigtos IRIS ligoninės) ir trumpa IRIS ligoninių kūrimo istorija, pateikiamas teisės aktų ir kitų dokumentų, reguliuojančių IRIS ligoninių veiklą, sąrašas ir trumpas pagrindinės IRIS ligoninių veiklos aprašas ir išvardijami įvairūs taikytini finansavimo mechanizmai.

2.1. Teisė į socialinę paramą ir CPAS įstatymas

(13) Belgijoje teisė į socialinę paramą yra konstitucinė. Belgijos Konstitucijos 23 straipsnyje pirmiausia teigiama: „Kiekvienas asmuo turi teisę gyventi oriai. Šiuo tikslu 134 straipsnyje nurodytu įstatymu, dekretu ar taisykle, atsižvelgiant į atitinkamus įsipareigojimus, užtikrinamos ekonominės, socialinės ir kultūrinės teisės ir nustatomos jų vykdymo sąlygos. Šios teisės yra būtent: […] 2) teisė į socialinį draudimą, sveikatos apsaugą ir socialinę, medicininę bei teisinę paramą.“

(14) Praktinė galimybė piliečiams naudotis socialine parama daugiausia reglamentuojama 1976 m. liepos 8 d. Pagrindiniu įstatymu (17) (toliau – CPAS įstatymas), kuriuo įsteigiami viešieji socialinės paramos centrai (toliau – CPAS). Tai yra viešosios teisės subjektai, turintys juridinio asmens statusą ir esantys kiekvienoje Belgijos savivaldybėje. Juos valdo taryba, kurios narius renka atitinkamos savivaldybės taryba. Pagal CPAS įstatymo 1 straipsnį: „Kiekvienas asmuo turi teisę į socialinę paramą. Ji turi būti skiriama tam, kad kiekvienas asmuo galėtų gyventi oriai. Įsteigiami viešieji socialinės paramos centrai, kurie šiame įstatyme nustatytomis sąlygomis turi užtikrinti šios paramos teikimą.“

(15) Praktikoje CPAS teikia socialinę paramą asmenims, kurie neturi pakankamai išteklių gyventi oriai ir negali gauti kitokių socialinio draudimo išmokų (pvz., bedarbio išmokų). Šiuo atžvilgiu CPAS įstatymo 57 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad CPAS užduotis yra užtikrinti asmenims ir šeimoms bendruomenės teikiamą paramą. Ši užduotis aprašoma taip: „Jis teikia ne tik paliatyviąją ar gydomąją, bet ir prevencinę paramą. Jis skatina naudotojų socialinį veiklumą. Ši parama gali būti materialinė, socialinė, medicininė, medicininė ir socialinė arba psichologinė.“

(16) Kiekvienas CPAS privalo teikti socialinę paramą asmenims ir šeimoms, tačiau turi ir tam tikrą diskreciją spręsti, kaip ši parama gali būti teikiama. Kalbant konkrečiau, CPAS gali teikti tokią paramą: — arba pats tiesiogiai, — arba „tuomet, kai tai būtina ir, jei taikoma, vykdant dabartinę planavimo programą“ (taip pat žr. 19 konstatuojamąją dalį), per jo įsteigtas įstaigas ar tarnybas (remiantis CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalimi, 79 straipsniu ir 118 straipsniu). Tokiu atveju CPAS, įsteigiantis šią įstaigą ar tarnybą, taip pat turi nustatyti jos paskirtį. Kiekvienas socialinis įsipareigojimas, kurį CPAS perduoda šiai įstaigai ar tarnybai, turi būti vykdomas atsižvelgiant į šią paskirtį, — arba tarpininkaujant įstaigoms ar tarnyboms, su kuriomis jis bendradarbiauja (CPAS 61 straipsnis): tokiu atveju atitinkamas įstaigas ar tarnybas turi būti įsteigęs: — arba pats CPAS (žr. pirmesnę įtrauką), — arba trečioji šalis, kuri taip pat turi būti nurodžiusi šios įstaigos paskirtį.

(17) Abiem pastaraisiais atvejais CPAS perduoda (dalį) savo socialinės paramos prievolių tik tokiu mastu, kiek šis įgaliojimas atitinka bendradarbiaujančios įstaigos paskirtį. Jei šią įstaigą įsteigia CPAS, jis pats ir kontroliuoja jos paskirtį. Kita vertus, jei tai visiškai atskira įstaiga (trečioji įstaiga), bendradarbiavimas apsiribos šios įstaigos paskirtimi.

(18) Teisinė prievolė CPAS teikti socialinę paramą (materialinę, socialinę, medicininę, medicininę ir socialinę arba psichologinę) yra identiška neatsižvelgiant į tai, ar CPAS šią paramą teikia tiesiogiai, ar tarpininkaujant jo įsteigtoms įstaigoms, ar įstaigoms, su kuriomis jis bendradarbiauja. CPAS įstatymo 57 straipsniu CPAS (ir tik jam) nustatoma prievolė teikti šią paramą visais atvejais. Bet koks delegavimas yra šios prievolės vykdymas ir neatleidžia CPAS nuo atsakomybės vykdyti šią prievolę arba tęsti šios prievolės vykdymą.

(19) Reikalavimai, taikomi tais atvejais, kai CPAS nori įsteigti kokią nors įstaigą ar tarnybą (pvz., ligoninę), kad įgyvendintų savo užduotį (ar jos dalį) teikti socialinę paramą, apibrėžti CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalyje: „Viešasis socialinės paramos centras ten, kur tai yra būtina, ir, jei taikoma, vykdydamas dabartinę planavimo programą, steigia, išplečia ir tvarko socialinio, gydomojo arba prevencinio pobūdžio įstaigas ar paslaugas. Būtinybė kurti arba išplėsti įstaigą ar tarnybą turi būti aprašyta byloje, kurią turi sudaryti savivaldybės ir (arba) regiono poreikių, taip pat jau veikiančių panašių įstaigų tyrimas, veikimo aprašas, tikslus grynosios kainos ir būsimų išlaidų įvertinimas, taip pat, jei įmanoma, informacija, kurią galima palyginti su panašiomis įstaigomis arba tarnybomis. Dėl įstaigų ar tarnybų, kurioms gali būti skiriamos subsidijos arba kaip investicijos, arba kaip veiklos gerinimo lėšos, steigimo ar išplėtimo gali būti sprendžiama tik remiantis byla, iš kurios matyti, kad bus laikomasi pagrindiniuose įstatymuose ar kituose teisės aktuose numatytų sąlygų. Nepažeidžiant reikalavimo gauti leidimus iš kitų valstybės institucijų, sprendimui kurti arba išplėsti įstaigą ar tarnybą, jei dėl jo gali reikėti atlikti veiksmą iš savivaldybės biudžeto arba dėl jo padidėja šio veiksmo kaina, turi pritarti savivaldybės taryba.“

(20) CPAS įstatymo 57 straipsnyje nustatyta prievolė teikti paramą (socialinę, medicininę, medicininę ir socialinę arba psichologinę) asmenims ir šeimoms yra: — bendroji: parama turi būti teikiama neatsižvelgiant į ideologinius, filosofinius ar religinius gavėjų įsitikinimus (CPAS įstatymo 59 straipsnis) ir tai, kad susijęs asmuo neturi lėšų. CPAS įpareigotas būtent teikti paramą atsižvelgdamas į suinteresuotojo asmens nepriteklių. Tuo remdamasis kiekvienas CPAS privalo teikti paramą visiems. Jei įsteigiama įstaiga ar tarnyba, kuri turi vykdyti jo užduotį, šiai įstaigai ar tarnybai taikomas tas pats reikalavimas, — be laiko apribojimų: parama turi būti teikiama tiek ilgai, kiek egzistuoja socialinis poreikis. Vadinasi, CPAS privalo užtikrinti paramos ir atitinkamai šią paramą teikiančios įstaigos ar tarnybos veiklos tęstinumą.

(21) Remiantis savivaldybės autonomijos principu, kiekvienas CPAS savo savivaldybėje savarankiškai, laikydamasi CPAS įstatymo, sprendžia, kaip kuo tinkamiau taikyti socialinės (įskaitant medicininę) paramos reikalavimą. Konstitucinis pasirinkimas organizuoti socialinę paramą savivaldybės lygmeniu taip pat priklauso nuo siekio ir būtinybės vykdyti socialinės paramos politiką, kuri būtų kuo artimesnė žmonėms. Jei CPAS nutaria įsteigti sveikatos priežiūros (gydymo) įstaigą reaguodamas į vietos gyventojų sveikatos priežiūros poreikius, taip įsteigta įstaiga reguliuojama tiek CPAS įstatymu, tiek ligonines reguliuojančiais federaliniais teisės aktais (žr. 32 konstatuojamąją dalį), taikomais visoms ligoninėms, neatsižvelgiant į jų pobūdį (viešąjį ar privatųjį), ir užtikrinančiais bendrą organizavimo sistemą visoje šalyje. Tačiau, priešingai nei privačių ligoninių, CPAS įsteigtų ligoninių, tokių kaip IRIS ligoninės, pagrindinis tikslas yra nuolat teikti socialinę paramą. Tikslus IRIS ligoninėms taikomų socialinės paramos prievolių (taip pat žr. tolesnį 7.3.4.1 skirsnį) pobūdis apibrėžtas IRIS ligoninių įstatuose ir strateginiuose IRIS planuose, kaip numatyta CPAS įstatymo nuostatose (ypač šio įstatymo 120 ir 135d straipsniuose).

(22) Galiausiai, remdamosi CPAS įstatymo 106 straipsniu, savivaldybės privalo padengti savo CPAS deficitą, kai CPAS neturi pakankamai lėšų padengti išlaidoms, susijusioms su socialinės paramos prievolėmis.

2.2. IRIS ligoninių įsteigimas

(23) Kaip paaiškinta pirmiau (žr. 15 konstatuojamąją dalį), CPAS teikiama socialinė parama apima medicininę ir medicininę bei socialinę paramą, kuri gali būti tiek prevencinės, tiek gydymo priemonės. Šią paramą gali teikti arba i) tiesiogiai CPAS, arba ii) tarpininkaujanti trečioji šalis (pvz., privati ligoninė), išsaugodama savo juridinį savarankiškumą, arba iii) CPAS, ypač jei jis nori kontroliuoti, kaip šių tikslų siekiama, įsteigta įstaiga arba tarnyba, įgaliota vykdyti dalį jo užduoties – tuomet ši užduotis apibrėžiama minėtos įstaigos ar tarnybos įstatuose; IRIS ligoninių atveju ji apibrėžta IRIS strateginiuose planuose (žr. 16 ir 21 konstatuojamąsias dalis). Kad įvykdytų savo medicininės paramos teikimo užduotį, CPAS įsteigė ir toliau (bendrai) prižiūri ligonines keliuose Belgijos miestuose ir savivaldybėse.

(24) Anksčiau susijusių šešių Briuselio savivaldybių (18) CPAS patys teikė medicininio ir socialinio bei medicininio pobūdžio socialinę paramą per aštuonias valstybines ligonines (19), įsteigtas aštuoniose vietose. Šias ligonines tiesiogiai valdė atitinkami CPAS, jos neturėjo juridinio asmens statuso. Vadinasi, buvo aišku, kad šios ligoninės ir toliau vykdė atitinkamų CPAS socialinės paramos prievolę. Tačiau per penkerius metus nuo 1990 m. Briuselio valdžios institucijos įvertino, kad dėl struktūrinio šių ligoninių deficito kyla grėsmė jų tvarumui. Siekdamos užtikrinti Briuselio valstybinių ligoninių išlikimą ir ilgalaikį tvarumą, šios valdžios institucijos nusprendė jas restruktūrizuoti.

(25) Pirmasis šio restruktūrizavimo etapas pradėtas 1994 m. gegužės 19 d. Belgijos federalinei vyriausybei, Briuselio sostinės regionui ir Briuselio bendrosios savivaldybių komisijai pasirašius bendradarbiavimo susitarimą dėl ligoninių politikos. Šiame susitarime buvo numatyta įgyvendinti restruktūrizavimo sutartį, kad būtų užtikrintas valstybinių ir vietinių ligoninių paslaugų tvarumas. Kaip nurodyta bendradarbiavimo susitarimo 2 straipsnyje: „Ši restruktūrizavimo sutartis turi atitikti tokias sąlygas: 1) suteikti garantijas, kad, viena vertus, bus išlaikyta valstybinių ligoninių specifika, be kita ko, renkantis teisines ir koordinavimo struktūras, užtikrinančias viešojo sektoriaus viršenybę valdymo organuose ir vykdant sprendimų priėmimo procedūras, kita vertus, kad veikla bus vykdoma vietos lygmeniu, stiprinant atstovavimą per tiesiogiai išrinktus asmenis valdymo organų sudėtyje.“ (20)

(26) Todėl bendradarbiavimo susitarimo preambulėje numatyta: „Kadangi nustatytas valstybinių gydymo įstaigų Briuselio sostinės regiono teritorijoje finansinis deficitas pasiekė susirūpinimą keliantį dydį; kadangi paaiškėjo, kad, nepaisant keleto konsolidavimo planų, šių institucijų finansinis balansas yra visiškai netvirtas ir struktūriniu požiūriu didina savivaldybių biudžetų įsiskolinimą; kadangi tokiomis sąlygomis būtina skatinti koordinavimo ir bendradarbiavimo tarp savivaldybių ir viešųjų socialinės paramos centrų bei asociacijų, įsteigtų pagal 1976 m. liepos 8 d. įstatymo dėl socialinės paramos centrų organizavimo XII skyrių ir atsakingų už įvairias valstybines Briuselio sostinės regiono gydymo įstaigas, mechanizmų taikymą; kadangi tokie koordinavimo ir bendradarbiavimo mechanizmai gali užtikrinti valstybinių ligoninių tvarumą, skatindami prietaisų ir infrastruktūrų, taip pat jų valdymo priemonių ir plėtros sinergiją, ir padėti ištaisyti savivaldybių biudžetų deficitą; kadangi šiuo susitarimu nėra padaroma jokių ligoninių finansavimo taisyklių pakeitimų, o tik siekiama ištaisyti struktūrinį deficitą, darantį poveikį viešiesiems socialinės paramos centrams ir savivaldybėms.“ (21)

(27) Būtent šiuo pagrindu 1995 m. gruodžio 22 d. Briuselio bendroji savivaldybių komisija priėmė potvarkį, kuriuo į Briuselio sostinės regionui galiojančią CPAS įstatymo versiją įterpė XIIa skyrių. Vykdant šio potvarkio parengiamuosius darbus (22), pateikta nuoroda į 1994 m. gegužės 19 d. bendradarbiavimo susitarimą (žr. 25 konstatuojamąją dalį), kurio pagrindinis tikslas yra įvykdžius siūlomą restruktūrizavimą užtikrinti Briuselio valstybinių ligoninių tvarumą (23).

(28) Restruktūrizavimas buvo daugiausia grindžiamas šiais dalykais: — tuo, kad CPAS perdavė savo valstybinių ligoninių tiesioginį valdymą naujai sukurtiems juridiniams asmenims (vadinamiems asociacijomis pagal XII skyrių), kuriuos įsteigė CPAS (kartu su atitinkamomis savivaldybėmis, asociacija, atstovaujančia ligoninės gydytojams, ir, jei taikoma, Université libre de Bruxelles (ULB) ir (arba) Vrije Universiteit Brussel (VUB)). Tokiu žingsniu CPAS atsisakė savo ankstesnio sprendimo, pagal kurį jie patys valdytų savo pačių ligonines. Kaip leidžiama CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalyje ir 118 straipsnyje (žr. 19 konstatuojamąją dalį), CPAS nusprendė įsteigti asociaciją, per kurią jie galėtų teikti visuomenei medicininę ir medicininę bei socialinę paramą. Todėl valstybinės Briuselio ligoninės buvo likviduotos, o jų veikla perduota aštuonioms vietinėms ligoninių asociacijoms, įsteigtoms remiantis CPAS įstatymo XII skyriumi. Taip IRIS ligoninės 1996 m. sausio 1 d. įgijo juridinį ir finansinį savarankiškumą (24). Buvo sukurtos šios aštuonios ligoninių asociacijos: CHU Brugmann – HUDERF, CH Brien, CHU Saint-Pierre (CHU-SP), CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière ir Institut Bordet (IB). Tuomet šios aštuonios ligoninės buvo pertvarkytos į penkias šiuo metu egzistuojančias IRIS ligonines taip, kaip nurodyta toliau, išlaikant ligonines visose vietose, kuriose jos yra šiuo metu. CHU Brugmann (CHU-B) ir Hôpital universitaire des enfants Reine Fabiola (HUDERF) (Reine Fabiola universitetinė vaikų ligoninė) buvo atskirtos į du skirtingus juridinius asmenis 1997 m. sausio 1 d.1999 m. liepos 1 d.CHU Brugmann ir CH Brien buvo pertvarkytos į vieną įstaigą pavadinimu CHU Brugmann. Tą pačią dieną CH Etterbeek-Ixelles, CH Baron Lambert, CH Bracops, CH Molière susijungė ir tapo Hôpitaux Iris Sud. Šiame sprendime, jei nenurodyta priešingai, „IRIS ligoninės“ reiškia šias penkias dabartines ligoninių asociacijas (25), — įsteigta skėtinė struktūra pavadinimu IRIS (pagal CPAS įstatymo XIIa skyrių), kuri turi užtikrinti kiekvienos asociacijos pagal XII skyrių (26) ligoninių veiklos koordinavimą ir kontrolę. IRIS skėtinės struktūros pagrindinis tikslas yra pasiekti tvarų IRIS ligoninių veiklos finansinį balansą. Šie pagrindiniai uždaviniai yra IRIS ligoninių veiklos koordinavimas, IRIS tinklo strateginio plano nustatymas, siūlomų paslaugų kokybės gerinimas ir tinklo biudžeto kontrolė.

(29) Pagal CPAS įstatymo XII skyrių kiekviena vietinė ligoninių asociacija įsteigiama remiantis įstatais, kuriuose, be kita ko, apibrėžtas jų objektas, narių teisės bei prievolės ir sprendimų priėmimo organai (27). Kiekviena asociacija turi generalinę asamblėją ir direktorių valdybą. Jų susirinkimuose atstovaujama įvairioms asociaciją įkūrusioms šalims (žr. 28 konstatuojamąją dalį), tačiau valdžios institucijų atstovai (t. y. savivaldybės ir CPAS) sprendimų priėmimo organuose turi daugumą (28). Vadinasi, neabejotina, kad kiekvieną IRIS ligoninę kontroliuoja valdžios institucijos. Be to, savivaldybės ir CPAS turi daugumą IRIS skėtinės struktūros generalinėje asamblėjoje ir direktorių valdyboje.

(30) CPAS įstatymo XIIa skyriuje, be kita ko, nustatytos administracinės kontrolės ir priežiūros taisyklės, taikomos vietinėms ligoninių asociacijoms. Kalbant konkrečiau, IRIS skėtinė organizacija privalo parengti strateginį planą, įpareigojantį vietines asociacijas pagal XII skyrių. Remdamasi šiuo planu kiekviena vietinė ligoninių asociacija privalo rengti valdymo planus ir finansinius planus ir juos pateikti tvirtinti IRIS (žr. CPAS įstatymo 135d straipsnį). Vietinės ligoninių asociacijos taip pat privalo prašyti IRIS leidimo prieš priimdamos tam tikrus svarbesnius sprendimus (žr. 135e straipsnį) ir kas tris mėnesius IRIS vykdo jų kontrolę (žr. 135g straipsnį). IRIS kiekvienai vietos ligoninių organizacijai taip pat paskiria komisarą. Jis dalyvauja šių asociacijų sprendimų priėmimo organų susirinkimuose ir turi visų sprendimų, kurie neatitinka IRIS priimtų sprendimų, veto teisę (žr. 135h straipsnį).

(31) Galiausiai, kaip paaiškinta sprendimo pradėti procedūrą 31 ir 32 konstatuojamosiose dalyse, Briuselio valstybinių ligoninių, kurias prižiūri ir tvarko CPAS, restruktūrizavimas taip pat apima finansinę dalį. Tiksliau, per Fonds régional bruxellois de refinancement des trésoreries communales (toliau – FRBRTC) Briuselio sostinės regionas suteikė 4 mlrd. Belgijos frankų (apie 100 mln. EUR) paskolą 20 metų laikotarpiui savivaldybėms, valdančioms kokią nors valstybinę ligoninę (per jų atitinkamus CPAS) (29). Vėliau šios savivaldybės grąžino šias lėšas savo valstybinėms ligoninėms, kad padengtų dalį jų finansinio įsiskolinimo (30). 1996 m. birželio 6 d. Briuselio sostinės regionas nusprendė nereikalauti grąžinti paskolos ir palūkanų su sąlyga, kad restruktūrizavimo susitarimai bus visiškai įvykdyti ir bus laikomasi finansinių planų.

2.3. IRIS ligoninėms taikomas reguliavimo pagrindas

(32) Iš ankstesnio skirsnio aiškiai matyti, jog IRIS ligoninės buvo įsteigtos remiantis CPAS įstatymu, kad CPAS galėtų įvykdyti savo socialinės paramos prievoles. Vadinasi, šios ligoninės visų pirma reguliuojamos CPAS įstatymu. Tačiau kaip ligoninėms joms taip pat taikomas 1987 m. rugpjūčio 7 d. Suderintasis ligoninių įstatymas (pranc. LCH) (31), kurio 147 straipsnyje (nuo šiol 2008 m. liepos 10 d. versijoje tai yra LCH 163 straipsnis) (32) nurodyta, kad: „Ligoninėms, kurias valdo viešasis socialinės paramos centras, ir jose dirbantiems gydytojams taikomos šio suderintojo įstatymo nuostatos papildo 1976 m. liepos 8 d. Pagrindinį viešųjų socialinės paramos centrų įstatymą, ypač jo 48, 51, 52, 53, 54, 55, 56 ir 94 straipsnius.“

(33) LCH, be kita ko, apibrėžiami ligoninių, kurios gali būti oficialiai patvirtinamos, tipai (33); ligoninės valdymo sąlygos ir medicininės veiklos struktūra (34); ligoninių planavimo programos (35); ligoninių ir ligoninės paslaugų patvirtinimo standartai ir sąlygos (36); teisiniai santykiai tarp ligoninės ir jose dirbančių gydytojų, ligoninėse dirbančių gydytojų finansinis statusas, įskaitant pirmiausia atlyginimų išmokėjimą ir nustatymą, atlyginimo sudėtį ir centralizuotai gaunamų atlyginimų skyrimą (37).

(34) Be to, IRIS ligoninėms taikomos vietinių ligoninių asociacijų įstatuose nustatytos taisyklės, kuriose nustatyta, be kita ko, IRIS ligoninių paskirtis ir asociacijos narių teisės ir pareigos (žr. 29 konstatuojamąją dalį).

(35) Galiausiai vietines ligoninių asociacijas prižiūri IRIS skėtinė organizacija, o tai apriboja jų galimybę savarankiškai priimti tam tikrus finansinius ir valdymo sprendimus (žr. 30 konstatuojamąją dalį). Svarbu pažymėti, kad IRIS skėtinė organizacija priima kelerių metų strateginius planus, kuriais įpareigojamos vietinės ligoninių organizacijos, kaip numatyta CPAS įstatymo 135d straipsnyje.

(36) Taigi galima apibendrinti, kad reglamentavimo sistemą, pagal kurią veiklą vykdo IRIS ligoninės, sudaro CPAS įstatymas, LCH, vietinių ligoninių asociacijų įstatai ir IRIS skėtinės organizacijos priimti privalomi strateginiai planai.

2.4. IRIS ligoninių pagrindinė veikla

(37) Pagrindinė IRIS ligoninių pagrindinė veikla yra ligoninės paslaugų teikimas Briuselio sostinės regiono pacientams. IRIS ligoninėse iš viso dirba 10 000 asmenų, suteikiama daugiau nei milijonas konsultacijų per metus. Jos taip pat yra didžiausia skubiosios paramos tarnyba Belgijoje. Šios ligoninės siūlo visas medicinines paslaugas visose svarbiausiose medicinos srityse. Dvi jų turi konkrečių disciplinų specializacijas (Hôpital universitaire des enfants Reine Fabiola – pediatrijos, Institut Bordet – onkologijos).

(38) Be medicinos paslaugų, IRIS ligoninės vykdo tam tikrą susijusią socialinę veiklą. IRIS ligoninių socialiniai darbuotojai pirmiausia teikia paramą socialiai pažeidžiamiems pacientams ir jų šeimoms, siekdami padėti įveikti administracinius, finansinius, bendravimo ir socialinius sunkumus.

(39) Penkios IRIS ligoninės šiuo metu teikia medicinines ir susijusias socialines paslaugas naudodamosi vienuolikos vietų tinklu Briuselyje. Šios įstaigos išdėstytos šešiose savivaldybėse (t. y. Anderlechte, Briuselio mieste, Eterbeke, Foreste, Ikselyje ir Scharbeke).

(40) IRIS ligoninės savo užduotis apibūdina taip: „Mūsų ligoninės tarnauja kiekvienam nuo jo gimimo iki mirties, visomis gyvenimo akimirkomis, neatsižvelgdamos į kilusias sveikatos problemas.“ (38) Dešimt iš 11 vietų, kuriose įsteigtos IRIS ligoninės, yra savivaldybėse, kuriose vidutinės pajamos neviršija Briuselio sostinės regiono vidutinių pajamų (39). Remiantis Federalinės viešosios visuomenės sveikatos tarnybos klasifikacija (žr. lentelę, kurioje nurodyta minėta klasifikacija, 185 konstatuojamojoje dalyje), trys didžiosios IRIS ligoninės, teikiančios visas paslaugas (CHU Saint-Pierre, CHU Brugmann ir Iris Sud ligoninės (HIS)), yra ligoninės, kurių pacientai pagal socialinį ir ekonominį profilį Belgijoje yra pažeidžiamiausi. Šią situaciją taip pat patvirtina tai, kad 2012 m. beveik 11 % visų į CHU Saint-Pierre ir CHU Brugmann priimtų pacientų Belgijoje neturėjo privalomojo sveikatos draudimo ir negalėjo mokėti už savo gydymą, o 15 % šių ligoninių pacientų (taip pat) buvo priklausomi nuo CPAS paramos.

(41) Galiausiai IRIS ligoninės taip pat vykdo tam tikrą susijusią veiklą (pvz., ligonių vežimo greitosios paramos automobiliais iš vienos ligoninės į kitą, darbuotojų vaikams skirtų vaikų darželių ir dienos centrų, senyvo amžiaus asmenų priežiūros ir poilsio namų, slaugytojų mokyklų, mokslinių tyrimų, apgyvendinimo infrastruktūrų su paslaugomis, psichiatrijos gydymo įstaigų, pacientams ir lankytojams skirtų parduotuvėlių, televizorių nuomos pacientams, kambarių nuomos tretiesiems asmenims, valgyklos ir transporto priemonių stovėjimo infrastruktūrų). Ši susijusi veikla sudaro tik labai nedidelę procentinę visos IRIS ligoninių veiklos dalį, kaip rodo jos nedidelis indėlis (mažiau nei vidutiniškai 2 %) į bendras IRIS ligoninių pajamas.

(42) Visa ši veikla sudaro IRIS ligoninių išlaidas ir pajamas. Jų išlaidoms įtaką daro ne tik konkreti veikla, bet ir valstybinių ligoninių statusas, dėl kurio joms galioja tam tikri apribojimai, netaikomi privačioms ligoninėms. IRIS ligoninių dengiamos veiklos išlaidos, joms tenkančios teikiant visuotines ekonominės svarbos paslaugas (toliau – VESP) ir vykdant susijusią veiklą, padidėja dėl tokių veiksnių kaip: — prievolė mokėti priedus dvikalbiams darbuotojams už jų kalbinius įgūdžius (40) – apskaičiuotasis dydis per metus (41) yra […] (42) mln. EUR, kuriuos turi sumokėti IRIS ligoninės, — pensijų tvarka, taikoma statutiniams darbuotojams (43) (skiriamiems pareigūnams), dosnesnė nei privačiojo sektoriaus darbuotojams taikoma tvarka, – apskaičiuotasis IRIS ligoninių įnašas siekia […] mln. EUR per metus, — išlaidos, kurios susijusios su ilgalaike statutinių darbuotojų (44) liga ir kurias turi padengti IRIS ligoninės, o ne socialinio draudimo sistema, – jų apskaičiuotasis dydis per metus yra […] mln. EUR, — IRIS ligoninėms Briuselio sostinės regiono (45) taikomos darbo užmokesčio priemokos pagal šio regiono nustatytas užmokesčio lenteles, taikomas savivaldybių darbuotojams, CPAS ir IRIS ligoninėms. Regionas dengia tik 60 % šių priemokų, o pačios IRIS ligoninės per metus turi padengti maždaug […] mln. EUR, — privalomos IRIS ligoninių įmokos IRIS skėtinės organizacijos išlaidoms (46) padengti, – apskaičiuotoji suma per metus siekia […] mln. EUR.

(43) Likusias išlaidas turi padengti IRIS ligoninės. Jos nėra apmokamos iš kitų viešojo finansavimo šaltinių (pvz., BMF, žr. 46 konstatuojamosios dalies a punktą).

2.5. IRIS ligoninių finansavimo ir apskaitos mechanizmai

2.5.1. Finansavimo mechanizmai

(44) Esminis IRIS ligoninių finansavimo principas nurodytas kiekvienos iš penkių vietinių ligoninių asociacijų įstatų 46 straipsnyje (47) (žr. 28–29 konstatuojamąsias dalis). Juose teigiama: „Nepažeidžiant tūkstantis devyni šimtai aštuoniasdešimt septintųjų metų rugpjūčio septintosios dienos Ligoninių įstatymo šimtas devinto straipsnio, finansinių metų rezultatas generalinės asamblėjos sprendimu paskirstomas akcininkams, turintiems bent penktadalį balsų generalinėje asamblėjoje.“ (48) Šiuo pagrindu savivaldybės ir CPAS privalo visiškai padengti visą IRIS ligoninių deficitą, deklaruotą finansinėse ataskaitose. Be to, atsižvelgiant į CPAS įstatymo 106 straipsnį, savivaldybės privalo padengti visą jų CPAS centruose atsiradusį deficitą (žr. 22 konstatuojamąją dalį). Todėl savivaldybės (tiesiogiai arba dėl jų finansavimo įsipareigojimo atitinkamiems CPAS) galiausiai užtikrina IRIS ligoninių tvarumą visiškai padengdamos bet kokį deficitą, kuris gali susidaryti šiose ligoninėse.

(45) Savaime suprantama, kad savivaldybių ir CPAS veiksmų mastas, siekiant padengti galimą IRIS ligoninių deficitą pagal jų atitinkamų įstatų 46 straipsnį, priklauso nuo to, kaip IRIS ligoninės gali padengti savo išlaidas iš kitų finansavimo šaltinių.

(46) LCH aprašyti penki finansavimo šaltiniai, kuriais vienodai gali naudotis tiek valstybinės, tiek privačios ligoninės. Belgijos ligoninių eksploatavimo išlaidas daugiausia padengia trys pirmi (49), o ketvirtas ir penktas yra susiję su ligoninių investavimo sąnaudomis. a) Pirmasis šaltinis yra finansinių priemonių biudžetas (toliau – BMF) (50), kurį įsteigė federalinis visuomenės sveikatos ministras ir kuris padengia tik stacionariosios sveikatos priežiūros išlaidas, kurias kompensuoja socialinio draudimo sistema. BMF yra įsteigtas kiekvienai ligoninei, kiek tai leidžia bendras federalinis biudžetas. Turimas federalinis biudžetas padalijamas visoms ligoninėms, tačiau nebūtinai padengia visas priimtinas išlaidas. Nuo 2002 m. kiekvienai ligoninei skiriamas biudžetas daugiausia nustatomas atsižvelgiant į ankstesnių metų dienų, kuriomis teiktas gydymas, skaičių. Tuomet šis konkretus dydis pervedamas kiekvienai ligoninei dviem būdais. Kalbant konkrečiau, šio dydžio 85 % (fiksuotoji dalis) pervedama ligoninėms kas mėnesį, o likę 15 % (kintamoji dalis) pervedami remiantis per metus ligoninėje faktiškai priimtų pacientų ir suteikto gydymo dienų skaičiumi. Kiekvienų metų pabaigoje BMF perskaičiuojamas remiantis realiais tų metų skaičiais ir, atsižvelgiant į šio skaičiavimo rezultatą, ligoninė gauna arba turi grąžinti tam tikrą sumą. BMF išsamiau reguliuojamas 2002 m. balandžio 25 d. karaliaus dekretu, kuriuo nustatomos ligoninėms skirto BMF nustatymo sąlygos ir taisyklės. Karaliaus dekretu pirmiausia nustatoma BMF sudarymo tvarka, valstybės padengiamų išlaidų tipai ir šiuo atžvilgiu taikytini kriterijai (51). Pažymėtina, kad BMF buvo sudarytas ne siekiant padengti realias kiekvienos ligoninės patiriamas išlaidas, priešingai – tai yra fiksuotas finansavimas, grindžiamas šių ligoninių faktiškai patirtų išlaidų istorija. Todėl gali būti, kad labai padidėjus išlaidoms ar įvykus kitiems ligoninės organizavimo ir išlaidų struktūros pokyčiams BMF lėšų neužteks. b) Antras finansavimo šaltinis yra sumos, gaunamos iš socialinio draudimo sistemos, t. y. kurias ligoninėms perveda Nacionalinis sveikatos ir neįgalumo draudimo institutas (toliau – INAMI) už savo pacientams suteiktą gydymą. Šis finansavimas grindžiamas Sveikatos ir neįgalumo draudimo įstatymu (52) arba jo konsoliduotąja versija, pateikta 1994 m. liepos 14 d. įstatyme (53), kuriuo apibrėžiama Belgijos socialinio draudimo sistema, taikoma ligos ir neįgalumo draudimui, ir tiksliai nurodomos medicininės paslaugos bei vaistai, kurie gali būti kompensuojami iš socialinio draudimo sistemos. Ligoninės tiesiogiai INAMI perveda dalį savo gydytojams skirtų atlyginimų ir lėšų, reikalingų pacientams suteikiamų vaistų išlaidoms padengti. Tačiau INAMI pervedamos sumos nedengia visų ligoninių išlaidų, patiriamų joms teikiant ligoninių paslaugas. Todėl ligoninės, neturinčios kitų pakankamų finansavimo šaltinių, rizikuoja patirti biudžeto deficitą. c) Trečią finansavimo šaltinį sudaro tiesioginiai pacientų arba jų privačių sveikatos draudimo įstaigų mokėjimai ligoninėms. Šie mokėjimai būtini todėl, kad socialinio draudimo sistema nedengia visų gydytojų atlyginimų, vaistų kainų ir kitų reikmenų (pvz., implantų). Be to, kai pacientai pasirenka individualią palatą, be įprastos gulėjimo ligoninėje kainos ir įprastų gydytojų atlyginimų, gali būti reikalaujama sumokėti priemoką (padidinami už kiekvieną gydymą taikomi standartiniai tarifai). Galiausiai pacientų taip pat gali būti reikalaujama mokėti daugiau už tam tikras papildomas paslaugas (pvz., televizoriaus nuomą, ligoninės automobilių stovėjimo aikštelės naudojimą ir t. t.). Visus pacientų arba trečiųjų šalių vykdomus mokėjimus, skirtus atlyginti už ligoninės gydytojų paslaugas pacientams, ligoninė turi priimti centralizuotai (54). Ligoninės ir jų gydytojai sudaro susitarimus, pagal kuriuos nustatoma išskaičiavimų, kuriuos ligoninės turi taikyti siekdamos padengti atlyginimų surinkimo ir kitas BMF nedengiamas išlaidas (55), procentinė dalis. Ligoninės, kad atgautų dalį savo išlaidų, gali taikyti išskaičiavimus iš dalies pirmiau nurodytų priedų, lygiai taip pat kaip ir iš įprastų gydytojų atlyginimų (tai taip pat atitinka susitarimą, sudarytą tarp ligoninės ir jos gydytojų). Vadinasi, dalis gydytojų atlyginimų yra skirti ne gydytojams atlyginti, o ligoninių veiklos išlaidoms padengti. d) Ketvirtas finansavimo šaltinis yra skirtas būtent ligoninių patiriamoms investavimo išlaidoms padengti. Ligoninių investicijas daugiausia finansuoja valstybė (federalinė vyriausybė ir atitinkamas regionas moka po tam tikrą dalį), o likusi dalis finansuojama iš ligoninių nuosavo kapitalo ir banko paskolų. Valdžios institucijų teikiamas finansavimas skirtas ligoninės ar tarnybos statybų ar remonto, taip pat pirmojo įrenginių ar pirmojo medicinos prietaisų įsigijimo išlaidoms padengti (56). Investicijų subsidijoms taikomos ribinės vertės (pvz., fiksuotas dydis vienam kvadratiniam metrui arba vienetui). e) Penktas, paskutinis viešojo finansavimo šaltinis yra susijęs su investicijomis ir taikomas tyrimų bei statybos projektų rengimo, taip pat ligoninės ar jos tarnybos uždarymo arba neeksploatavimo išlaidoms (57). Praktikoje šio tipo finansavimas nėra labai dažnas.

(47) LCH 109 straipsnyje (tapusiame LCH su pakeitimais, padarytais 2008 m. liepos 10 d., 125 straipsniu (58)) numatomas papildomo finansavimo mechanizmas, kuriuo gali pasinaudoti tik valstybinės ligoninės (tokios kaip IRIS ligoninės). Atsižvelgiant į šią nuostatą, valstybinių ligoninių deficitą, atsirandantį joms vykdant ligoninės veiklą, turi padengti jas valdančios savivaldybės (per savo CPAS arba centrinę struktūrą, tokią kaip IRIS). Deficito (jo dalies) padengimo, kurį vykdo savivaldybės, principas jau buvo numatytas įstatyme, priimtame prieš LCH, t. y. 1963 m. gruodžio 23 d. įstatyme (59), ir patvirtintas 1973 m. gruodžio 28 d. įstatymo 34 straipsnyje (60). Kriterijai, į kuriuos turi būti atsižvelgta nustatant savivaldybių dengtiną deficitą, apibrėžti karaliaus dekrete (61). Šiuo pagrindu už visuomenės sveikatą atsakingas federalinis ministras kasmet nustato kiekvienos valstybinės ligoninės deficito dydį. Praktikoje deficitas, kurį reikia padengti taip, kaip yra nurodęs ministras, nėra visiškai lygiavertis ligoninės sąskaitose nustatytam deficitui, nes tam tikri jų išlaidų elementai (pvz., ne ligoninių veiklos, kuri, kaip paaiškinta 155 konstatuojamojoje dalyje (62), IRIS ligoninėse yra visiškai susijusi su ligoninės veikla, rezultatas) neįtraukiami į deficitą, kuris dengiamas pagal LCH 109 straipsnį.

(48) Vadinasi, apibendrinant galima teigti kad IRIS ligoninės naudojasi išsamiu finansavimo mechanizmu, kuriuo užtikrinamas bet kokio deficito, kurį jos gali sudaryti, padengimas. Penkios bendrosios finansavimo priemonės, numatytos LCH (žr. 46 konstatuojamąją dalį), dengia didžiąją dalį ligoninių eksploatavimo ir investavimo išlaidų. Kai šių šaltinių neužtenka išlaidoms, susijusioms su šių ligoninių veikla, padengti, IRIS ligoninių įstatų 46 straipsnyje numatyta prievolė bet kokį IRIS ligoninių deficitą dengti savivaldybėms (žr. 44–45 konstatuojamąsias dalis). Apyvartinių lėšų trūkumas, nurodytas įstatų 46 straipsnyje, būtinai apima ir „deficitą, nurodytą LCH 109 straipsnyje“ (63) (žr. 47 konstatuojamąją dalį). Padengdamos visą apyvartinių lėšų trūkumą, savivaldybės taip pat įvykdo savo prievolę pagal LCH 109 straipsnį. Šio deficito kompensavimo mechanizmo mokėjimo tvarka aprašoma toliau (žr. 7.3.5 skirsnį).

2.5.2. Apskaitos prievolės

(49) Visoms ligoninėms (tiek valstybinėms, tiek privačioms) taikomos apskaitos ir skaidrumo prievolės. Kiekviena ligoninė pirmiausia turi tvarkyti atskirą apskaitą, iš kurios būtų matyti kiekvienos paslaugos grynoji kaina ir kuri atitiktų tam tikras 1975 m. liepos 17 d. (64) įstatymo dėl įmonių apskaitos ir metinių ataskaitų nuostatas (65). Ne ligoninės veikla turi būti registruojama tvarkant atskirą apskaitą. Ligoninės taip pat privalo paskirti įmonės auditorių, kurio užduotis būtų patvirtinti jų apskaitą ir metinę ataskaitą (66). Galiausiai ligoninės privalo pateikti tam tikrą (finansinę) informaciją už visuomenės sveikatą atsakingam federaliniam ministrui (67), o jo Federalinė visuomenės sveikatos viešoji tarnyba taip pat įpareigojama tikrinti, kaip laikomasi LCH nuostatų (68).

3. SKUNDE NURODYTŲ PRIEMONIŲ APRAŠAS

(50) Pasak skundo pateikėjų, Briuselio sostinės regionas faktiškai nusprendė įpareigoti atitinkamas Briuselio savivaldybes kompensuoti IRIS ligoninių deficitą. Skundo pateikėjai konkrečiai mini būtent Savivaldybių grynųjų pinigų refinansavimo Briuselio regioninio fondo (toliau – FRBRTC), kurį įsteigė Briuselio sostinės regionas (69), veiksmus. Be to, jų teigimu, Briuselio sostinės regionas pats suteikė savivaldybėms specialių subsidijų (70) (iki 10 mln. EUR per metus nuo 2003 m.), kurios, kaip jie tvirtina, buvo pervestos IRIS ligoninėms kaip parama.

(51) Skundo pateikėjai nekelia klausimo dėl Briuselio sostinės regiono įgaliojimų šių savivaldybių atžvilgiu, tačiau jie mano, kad tai, ką jie laiko IRIS ligoninių regioniniu finansavimu, viršija LCH 109 straipsnyje numatytas deficito padengimo nuostatas (taip pat žr. 47 konstatuojamąją dalį). Skundo pateikėjai tvirtina, kad IRIS ligoninės gausiai naudojosi regioniniu savivaldybėms, kuriose jos yra, skirtu finansavimu, o šio finansavimo negalima pagrįsti LCH nuostatomis. Skundo pateikėjai nenurodo prievolės padengti deficitą, numatytos IRIS ligoninių įstatų 46 straipsnyje.

(52) Galiausiai skundo pateikėjai teigia, kad per FRBRTC buvo suteikta apie 100 mln. EUR Briuselio valstybinių ligoninių restruktūrizavimui, dėl kurio buvo įsteigtos IRIS ligoninės (taip pat žr. 2.2 skirsnį). Skundo pateikėjai tvirtina, kad ši operacija IRIS ligoninėms suteikė kompensacijos permoką.

4. PAGRINDAS PRADĖTI PROCEDŪRĄ

4.1. 2009 m. Komisijos sprendimas

(53) Kaip minėta (žr. 5 konstatuojamąją dalį), 2009 m. spalio 28 d. Komisija priėmė sprendimą neprieštarauti (71), padarydama išvadą, kad Briuselio sostinės regiono IRIS ligoninių viešasis finansavimas yra valstybės parama, suderinama su vidaus rinka kaip kompensacija už visuotinių ekonominės svarbos paslaugų teikimą. Komisija šį sprendimą grindė 2005 m. VESP sprendimu ir (tiesiogiai) EB sutarties 86 straipsnio 2 dalimi (dabartinė SESV 106 straipsnio 2 dalis).

(54) Savo sprendime Komisija nustatė, kad IRIS ligoninėms buvo paskirtos trys užduotys teikti viešąją ligoninės paslaugą: pirma, bendroji bet kokiai (valstybinei ar privačiai) ligoninei tenkanti gydymo ligoninėje užduotis, kaip nurodyta LCH (72); antra, prievolė gydyti visus pacientus bet kokiomis aplinkybėmis, įskaitant ir ne skubios paramos atvejus (73); trečia, prievolė teikti visas stacionariosios sveikatos priežiūros paslaugas keliose vietose (74). Be to, Komisija padarė išvadą, kad IRIS ligoninėms buvo nurodyta vykdyti viešąją ne ligoninės užduotį, t. y. be medicininės priežiūros, teikti ir socialinę paramą (75). Galiausiai sprendime taip pat nurodyta dvikalbystės prievolė (76). Buvo nustatyta, kad šios užduotys IRIS ligoninėms paskirtos pagal LCH, CPAS įstatymą, IRIS strateginius planus ir galiausiai susitarimą, pasirašytą tarp IRIS ligoninių ir CPAS. Komisija taip pat pareiškė mananti, jog kompensavimo parametrai buvo nustatyti ex ante (77), be to, buvo taikoma pakankamai procedūrų, siekiant užkirsti kelią kompensacijos permokoms ir jas ištaisyti (78). Galiausiai Komisija taip pat teigiamai įvertino tai, jog IRIS ligoninės tvarkė atskirą ligoninės ir ne ligoninės veiklos apskaitą (79) ir taip užtikrino, kad būtų išvengta IRIS ligoninių komercinės veiklos (ne VESP veiklos) kryžminio subsidijavimo (80).

(55) Komisija taip pat tyrė, ar IRIS ligoninėms praeityje (t. y. 1996–2007 m.) (81) buvo suteikta kompensacijos permoka, ir nustatė, kad permoka nebuvo suteikta (82). Be visų finansavimo priemonių įvertinimo, Komisija taip pat tyrė tariamą išankstinių mokėjimų mechanizmą. Kadangi nuolat įvykdavo taip, kad kompensacija pagal LCH 109 straipsnį būdavo pervedama su dideliu (iki 10 metų) vėlavimu, IRIS ligoninės per FRBRTC yra gavusios šių trūkstamų mokėjimų avansą. Komisija padarė išvadą, kad kadangi šie tariami išankstiniai mokėjimai vis tiek turi būti grąžinami sumokėjus deficito kompensaciją pagal LCH 109 straipsnį, jie negali reikšti IRIS ligoninių kompensacijos permokos (83).

4.2. 2012 m. Bendrojo Teismo sprendimas dėl panaikinimo

(56) Atsakydami į 2009 m. Komisijos sprendimą, skundo pateikėjai pateikė ieškinį Bendrajame Teisme siekdami panaikinti šį sprendimą (84). Skundo pateikėjai patvirtino, kad Komisija pažeidė jų procedūrines teises nepradėdama formalios tyrimo procedūros, nes Komisija turėjo nustatyti rimtų sunkumų atlikdama atitinkamą tyrimą (85).

(57) Savo 2012 m. lapkričio 7 d. nutarime byloje T-137/10 Bendrasis Teismas panaikino 2009 m. Komisijos sprendimą ir nusprendė, kad Komisija privalėjo pradėti formalią tyrimo procedūrą (86).

(58) Bendrasis Teismas iš pradžių siekė išsiaiškinti, ar IRIS ligoninėms buvo nurodyta vykdyti aiškiai apibrėžtas viešosios paslaugos užduotis (87). Jis iškart nustatė, kad visos šalys sutarė, jog pagal LCH visos ligoninės – tiek valstybinės, tiek privačios – buvo įpareigotos vykdyti bendrojo gydymo ligoninėje užduotį (88). Vienintelė abejonė buvo susijusi su tuo, ar Komisija padarė klaidą per išankstinį tyrimą nustačiusi, kad IRIS ligoninės buvo įpareigotos vykdyti papildomas valstybinės ligoninės ir ne ligoninės paslaugų užduotis (89). Bendrasis Teismas nustatė, kad kilo abejonių, ar nuostatos, kuriomis Komisija pagrindė savo sprendimą, buvo pakankamos IRIS ligoninėms paskirti vykdyti papildomas užduotis, tokias kaip bet kokio paciento gydymas bet kokiomis aplinkybėmis (90), stacionariosios sveikatos priežiūros paslaugų teikimas keliose vietose (91) ir papildomų socialinių paslaugų teikimo garantija (92). Be to, nagrinėdamas tariamą užduotį, pagal kurią stacionariosios sveikatos priežiūros paslaugos turi būti teikiamos keliose vietose, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad buvo sudėtinga atskirti, kuo ši užduotis skyrėsi nuo bendrųjų planavimo programų rengimo ir veiklos vykdymo reikalavimų, taikomų visoms ligoninėms, kurioms galioja LCH (93).

(59) Tuomet Bendrasis Teismas nagrinėjo, ar Komisija įrodė, jog kompensavimo kriterijai yra aiškūs (94). Vertindamas ligoninių užduotis, Bendrasis Teismas nagrinėjo deficito kompensavimo mechanizmą, grindžiamą LCH 109 straipsniu (95) (jis nustatė, kad skundo pateikėjai neginčijo šio mechanizmo (96)), taip pat numanomą regioninio finansavimo per FRBRTC mechanizmą, priimtą siekiant laikinai suteikti būtinas lėšas, kad būtų kompensuojami IRIS ligoninių trūkumai prieš įsigaliojant deficito padengimo reikalavimui, numatytam LCH 109 straipsnyje (97). 109 straipsnio atžvilgiu Bendrasis Teismas įvertino, jog skundo pateikėjai nepateikė argumentų, turinčių reikšmės tam, kad Komisija teigiamai įvertintų šį straipsnį (98). Kita vertus, vertindamas tariamus išankstinius mokėjimus taikant FRBRTC mechanizmą, Bendrasis Teismas nustatė, kad Komisija nesudarė šių išankstinių mokėjimų apskaičiavimo parametrų sąrašo (99), vadinasi, neatliko išsamaus jų tyrimo (100). Teismas pridūrė, jog Komisija prieštaravo savo pačios sprendimui, posėdžiuose tvirtindama, kad FRBRTC buvo tik mechanizmas, kuriuo Briuselio sostinės regionas finansavo Briuselio savivaldybes, o ne IRIS ligonines (101).

(60) Vertindamas viešąjį finansavimą, skirtą tariamai papildomai IRIS ligoninių socialinei užduočiai padengti (102), Bendrasis Teismas nustatė, kad, atrodo, ir šiuo atveju finansavimas buvo gaunamas iš FRBRTC, kuris sudarė susitarimą su atitinkamomis Briuselio savivaldybėmis, kad joms suteiktų specialią subsidiją ir taip jos galėtų finansuoti IRIS ligoninių vykdomas socialines užduotis (103). Teismas padarė išvadą, kad šiame susitarime nebuvo nustatyti išankstiniai kompensavimo parametrai, susiję su papildomomis tariamomis IRIS ligoninių socialinėmis užduotimis (104).

(61) Tuomet Bendrasis Teismas nagrinėjo, ar Komisija įrodė, jog yra procedūra, taikoma siekiant išvengti kompensacijos permokos, ir nėra suteikta kompensacijos permoka (105). Iš pradžių Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog LCH suteikė pakankamai garantijų siekiant užtikrinti, kad jo 109 straipsnyje nurodyta procedūra nesuteiktų kompensacijos permokos (106). Jis taip pat nustatė, kad Komisija neįrodė, jog egzistuoja panašus mechanizmas, susijęs su savivaldybių vykdomu tariamu išankstiniu mokėjimu (107), ir kad iš pažiūros nėra teisinio reikalavimo IRIS ligoninėms grąžinti šias išankstines lėšas, kai tik joms kompensuojamas deficitas pagal LCH 109 straipsnį (108). Vertindamas specialias subsidijas, iš kurių, Komisijos teigimu, jos finansuoja papildomos socialinės užduoties vykdymą, Bendrasis Teismas nustatė, kad tvarka, kurią taikant galima išvengti socialinių užduočių finansavimo kompensacijos permokų, Komisijos buvo įvertinta nepakankamai (109).

(62) Vertindamas, ar IRIS ligoninės praktiškai yra gavusios kokią nors kompensacijos permoką (110), Bendrasis Teismas tiesiog pažymėjo, kad analizė buvo labai didelės apimties ir apėmė visus IRIS finansinius rezultatus daugiau nei dešimties metų laikotarpiu (111). Konkrečiai nevertindamas Komisijos išvados, kad kompensacijos permoka nebuvo suteikta, Bendrasis Teismas nustatė, jog Komisijos atlikto vertinimo dydis ir sudėtingumas patys savaime yra skundo pateikėjų spėjimą, grindžiamą dideliais sunkumais, įrodantys rodikliai (112).

(63) Galiausiai skundo pateikėjai paminėjo argumentą, pagal kurį Komisija savo vertinime turėjo atsižvelgti į VESP teikėjo ekonominio efektyvumo kriterijų (113). Tačiau Bendrasis Teismas šį argumentą atmetė ir padarė išvadą: „įmonės ekonominio efektyvumo kriterijus teikiant VESP nėra aktualus vertinant valstybės paramos atitiktį EB sutarties 86 straipsnio 2 daliai (šiuo metu – SESV 106 straipsnio 2 daliai), todėl nacionalinių valdžios institucijų pasirinkimo, padaryto remiantis viešojo veiklos vykdytojo ekonominiu efektyvumu, šiuo atveju kritikuoti negalima.“ (114)

(64) Apibendrindamas savo išvadas, Bendrasis Teismas nurodė: „[Skundo pateikėjas] pateikė nuoseklių įrodymų, kurie patvirtina rimtas abejones dėl priemonių, nagrinėtų atsižvelgiant į kriterijus, susijusius su EB sutarties 86 straipsnio 2 dalies [šiuo metu – SESV 106 straipsnio 2 dalies] taikymu, suderinamumo, kiek tai susiję su, pirma, aiškiai apibrėžto įgaliojimo, susijusio su IRIS ligoninių specifinėmis viešosios paslaugos ligoninių ir socialinėmis užduotimis, egzistavimu, antra, iš anksto nustatytų kompensacijos kriterijų egzistavimu ir, trečia, priemonių, leidžiančių išvengti kompensacijos permokos finansuojant šias viešosios paslaugos užduotis, egzistavimu […].“ (115)

4.3. 2014 m. spalio 1 d. Komisijos sprendimas pradėti procedūrą (116)

(65) Atsižvelgdama į Bendrojo Teismo išvadas (117), pagal kurias turėjo suabejoti dėl IRIS ligoninių ginčijamo viešojo finansavimo pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį suderinamumo su vidaus rinka, Komisija privalėjo pradėti formalią tyrimo procedūrą. Ji tai ir padarė 2014 m. spalio 1 d. sprendimu. Savo sprendime pradėti procedūrą Komisija pažymėjo, kad, pasak Belgijos valdžios institucijų, savivaldybės ir susiję Briuselio CPAS nusprendė IRIS (o ne privačioms) ligoninėms priskirti toliau nurodytas papildomas prievoles (118), dėl kurių IRIS ligoninėms pritaikytos deficito kompensavimo priemonės tapo pagrįstos: a) prievolė gydyti bet kokį pacientą bet kokiomis aplinkybėmis: IRIS ligoninės negali atsisakyti gydyti neapdraustų pacientų ir (arba) pacientų, negalinčių apmokėti jų paslaugų, net jei jiems nereikia skubios medicininės paramos. Privačios ligoninės privalo priimti tik tuos pacientus, kuriems reikia skubios medicininės paramos, o ne skubos atvejais tokios prievolės jos neturi; b) prievolė teikti visas stacionariosios sveikatos priežiūros paslaugas keliose vietose: savivaldybės ir CPAS padarė apgalvotą sprendimą išlaikyti kelias vietas, kuriose įsteigtos ligoninės, siūlančios visas gydymo paslaugas, kad užtikrintų gydymo galimybę visiems pacientams. Alternatyvaus sprendimo pertvarkyti lovų išdėstymą ir išplėsti papildomas paslaugas paliekant mažiau vietų, kuriose įsteigtos ligoninės, taip dar labiau sumažinant išlaidas, buvo apgalvotai atsisakyta. Šis pasirinkimas ypač svarbus socialiai pažeidžiamiems pacientams ir jų šeimoms, nes IRIS ligoninės daugiausia išdėstytos rajonuose, kuriuose yra daug socialiai pažeidžiamų asmenų, arba greta šių rajonų; c) prievolė teikti socialines paslaugas pacientams ir jų šeimoms: socialiniai darbuotojai teikia paramą socialiai pažeidžiamiems pacientams ir jų šeimoms, kad padėtų įveikti administracinius, finansinius, bendravimo ir socialinius sunkumus. Be to, jie iš anksto sudaro socialinius santykius, kad CPAS būtų paprasčiau imtis finansinių veiksmų. Nors tiek valstybinės, tiek privačios ligoninės privalo samdyti socialinius darbuotojus tam tikroms ligoninės paslaugoms (pvz., geriatrijos ir psichiatrijos), Belgijos valdžios institucijos tvirtina, kad IRIS ligoninių užduotis yra labai specifinė, todėl teikiamos socialinės paslaugos yra gerokai didesnio masto ir reikalauja didesnių išlaidų, kurios yra kompensuojamos pagal LCH.

(66) Atsižvelgdama į Bendrojo Teismo pareikštas abejones (119), Komisija paragino Belgijos valdžios institucijas, skundo pateikėjus ir visas kitas suinteresuotąsias šalis pateikti bet kokią informaciją, naudingą siekiant patikrinti, ar ginčijamas viešasis finansavimas yra suderinamas su vidaus rinka, ypač atsižvelgiant į šiuos aspektus: — tiksli tariamų IRIS ligoninėms tenkančių papildomų užduočių ir dokumentų, kuriais grindžiami šių užduočių įgaliojimai, apibrėžtis (žr. Sprendimo pradėti procedūrą 87–89 konstatuojamąsias dalis), — dėl teisinio pagrindo, taikomo kompensuojant IRIS ligoninių deficitą (prie kurio prisideda kiekvienos tariamos papildomos užduoties išlaidos) (žr. sprendimo pradėti procedūrą 91 konstatuojamąją dalį), — ar yra (pakankamai) priemonių, siekiant išvengti bet kokios tariamų papildomų užduočių kompensacijos permokos, ypač taikant deficito kompensavimo mechanizmą, derinamą su (jei reikia) grąžinamais išankstiniais mokėjimais, ir ar IRIS ligoninėms taikoma teisinė prievolė grąžinti visas gautas išankstines lėšas, kad būtų išvengta jų kompensacijos permokos (žr. sprendimo pradėti procedūrą 95 konstatuojamąją dalį), — kai ne daugiau kaip 10 mln. EUR per metus specialiųjų subsidijų mokėjimai (žr. pirmesnę 50 konstatuojamąją dalį) turi būti laikomi atskira operacija nuo IRIS ligoninių deficito kompensavimo, ar yra pakankamai priemonių siekiant užtikrinti, kad kompensacija neviršytų tiek, kiek reikia išlaidoms, atsiradusioms vykdant viešosios paslaugos prievoles, padengti (žr. sprendimo pradėti procedūrą 96 konstatuojamąją dalį), — ar faktiškai IRIS ligoninėms buvo suteikta kokia nors kompensacijos permoka nuo to momento, kai jos pradėjo veiklą kaip nepriklausomos teisinės struktūros (žr. sprendimo pradėti procedūrą 97 konstatuojamąją dalį), — ar yra kokių nors svarių argumentų su konkrečiais ir išsamiais dokumentais, kuriuose paaiškinama, ar, kodėl ir kokiu mastu IRIS ligoninių viešasis finansavimas patenka į 2012 m. VESP sprendimo taikymo sritį ar į 2012 m. VESP sistemą (žr. sprendimo pradėti procedūrą 98 konstatuojamąją dalį) arba į 2005 m. VESP sprendimo taikymo sritį (žr. sprendimo pradėti procedūrą 100 konstatuojamąją dalį), taip pat ar, kodėl ir kokiu mastu yra įgyvendinti juose nustatyti kriterijai.

(67) Komisija, priimdama sprendimą pradėti procedūrą, taip pat pasinaudojo proga gauti šių papildomų faktinių aplinkybių paaiškinimus: — ar IRIS ligoninėms buvo tiesiogiai pervesta kokių nors FRBRTC lėšų (žr. pirmesnę 50 konstatuojamąją dalį), šiuo atveju – specialiųjų subsidijų, ir ar FRBRTC ir specialiosios subsidijos yra paprasti Briuselio sostinės regiono ir Briuselio savivaldybės finansavimo mechanizmai (žr. sprendimo pradėti procedūrą 17 konstatuojamąją dalį), — koks būtent yra CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalyje numatytos prievolės pobūdis (žr. pirmesnę 19 konstatuojamąją dalį), kokios yra galimybės uždaryti valstybinę ligoninę ir kuo tai skiriasi nuo ligoninės planavimo programos kūrimo mechanizmo (žr. sprendimo pradėti procedūrą 26 konstatuojamąją dalį), — ar IRIS ligoninių teikiamos papildomos socialinės paslaugos yra ekonominio pobūdžio (žr. sprendimo pradėti procedūrą 48 konstatuojamąją dalį), — ar specialiųjų subsidijų (Briuselio sostinės regiono teikiamų savivaldybėms) perdavimas iš savivaldybių IRIS ligoninėms gali būti laikomas sandoriu, atskiru nuo deficito kompensavimo mechanizmo (žr. sprendimo pradėti procedūrą 92 konstatuojamąją dalį), ir, jei taip, remiantis kokiu galiojančiu teisiniu pagrindu nustatomos jo konkrečios sąlygos, — ar yra koks nors išankstinių mokėjimų mechanizmas, koks yra jo teisinis pagrindas ir kokiu būdu šie mokėjimai (jei jų yra) atliekami, taip pat ar šie išankstiniai mokėjimai laikomi priemone, atskira nuo deficito padengimo mechanizmo; taip pat prašoma patikslinti informaciją apie galimą šių išankstinių lėšų finansavimą iš FRBRTC (jei taikoma) (žr. sprendimo pradėti procedūrą 93 konstatuojamąją dalį), — kitus paaiškinimus, susijusius su tvarumu (t. y. valstybinių ligoninių tęstinumu ir ilgalaikiu gyvybingumu, taip pat žr. pirmesnę 91 konstatuojamąją dalį), jo teisiniu pagrindu (ypač IRIS tinklo ir IRIS ligoninių lygmeniu), jo reikšme ir tuo, kaip tvarumas pateisina deficito kompensavimo mechanizmus, kuriais naudojasi ligoninės (žr. sprendimo pradėti procedūrą 102 ir 103 konstatuojamąsias dalis), — ar yra kitų priežasčių, ne tų, kurios aiškiai nurodytos sprendime pradėti procedūrą (t. y. valstybinių ligoninių papildomos VESP užduotys ir tvarumas), galinčių pagrįsti papildomą IRIS ligoninių finansavimą (žr. sprendimo pradėti procedūrą 103 konstatuojamąją dalį).

5. SUINTERESUOTŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS

(68) Komisija gavo keturių suinteresuotųjų šalių (CMI, ABISP, Zorgnet Vlaanderen ir UNCPSY) pastabas. Toliau pateikiama jų santrauka.

5.1. CBI

(69) Atsakydama į sprendimą pradėti procedūrą, CBI, skundo pateikėja, pažymi, jog šiame sprendime nėra jokio naujo elemento, argumento ar paaiškinimo, kuriuo remiantis būtų galima nustatyti, kad IRIS ligoninėms buvo priskirta speciali užduotis, arba kuris būtų susijęs su šios tariamos užduoties kompensavimo mechanizmais ar šiuo tikslu taikytomis kontrolės priemonėmis. Vadinasi, skundo pateikėja daugiausia teikia argumentus, išdėstytus savo ankstesnėse pastabose.

(70) CBI patvirtina savo poziciją, kad: 1) IRIS ligoninės nėra įpareigotos teikti specifinių VESP, kurios papildytų visoms Belgijos ligoninėms (valstybinėms ar privačioms) tenkančias užduotis, ir 2) net jei Komisija nustatė, kad yra tokio tipo papildomų užduočių, jos nėra pakankamai aiškiai apibrėžtos, kad atitiktų Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytus šios srities reikalavimus. CBI taip pat pažymi, kad naujosios Briuselio vyriausybės politinės programos pasiūlyme (paskelbtame 2014 m. liepos mėn.) numatyta „reformuoti 2003 m. vasario 13 d. potvarkį, siekiant nurodyti savivaldybėms aktualias užduotis, pagrindžiančias specifines savivaldybių subsidijas“. Skundo pateikėjų vertinimu, tokia formuluotė reiškia, kad nėra jokių tokio tipo užduočių ir kad jos bus apibrėžtos tik ateityje.

(71) Kalbant apie CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalies reikalavimus, CBI mano, kad jie niekaip nepapildo LCH pateiktų papildomų ar specifinių VESP apibrėžčių, kurios būtų taikomos tik valstybinėms ligoninėms, tokioms kaip IRIS. Skundo pateikėja taip pat tvirtina, kad papildoma socialinė užduotis, atrodo, tėra platesnio masto nei kitose ligoninėse teikiamos socialinės paslaugos. Ji jas laiko „pagrindine socialine užduotimi (bendra tiek valstybinėms, tiek privačioms ligoninėms)“. CBI manymu, to neužtenka, kad būtų galima teigti, jog IRIS ligoninės turi papildomą socialinę užduotį. Be to, dėl nustatymo, ar šios paslaugos yra ekonominio pobūdžio, CBI tvirtina, kad pats faktas, jog šios paslaugos teikiamos nemokamai, dar nereiškia, kad jos nėra ekonominio pobūdžio. Galiausiai CBI mano, kad papildomų socialinių paslaugų negalima išskirti iš platesnės sveikatos priežiūros paslaugos, kurios esminis pobūdis neabejotinai yra ekonominis, nes dėl šio fakto niekada ir nebuvo abejojama.

(72) Pasak CBI, universali gydymo užduotis taikoma tiek privačioms, tiek valstybinėms ligoninėms. Jos teigimu, vertinant, kaip traktuojami „socialiai pažeidžiami pacientai“, kurie naudojasi skubia medicinine parama arba sveikatos priežiūra po suteiktos skubios paramos, neturėtų būti jokio skirtumo tarp valstybinių ir privačių ligoninių. Šiame kontekste CBI nurodo į Briuselio pirmosios instancijos teismo sprendimą (120) dėl skubios medicininės paramos (121) Belgijoje neteisėtai apsistojusiems užsieniečiams (toliau – dokumentų neturintys migrantai), kuris, jos teigimu, įrodo, kad šiuo atveju tokią paramą gali teikti tiek valstybinės, tiek privačios ligoninės. CBI priduria, kad, remiantis viena 2004 m. publikacija (122), paskelbta Mutualités Chrétiennes (123) leidinyje, privačios ligoninės Briuselio sostinės regione gydo daugiau nei 60 % „socialiai pažeidžiamų“ pacientų. Skundo pateikėja taip pat mano, kad jokia papildoma užduotis negali būti taikoma pagal CPAS įstatymą, IRIS strateginius planus ar susitarimus dėl „laikinojo apgyvendinimo įstaigų“ (124).

(73) Vertindama „veiklos vykdymo keliuose kompleksuose užduotį“, CBI teigia, kad tikslus prievolės teikti visas stacionariosios sveikatos priežiūros paslaugas keliose vietose pobūdis iki šiol nebuvo paaiškintas. Taip pat nepaaiškinta, kokiu mastu dėl šios prievolės IRIS ligoninės patiria didesnių išlaidų. Kalbėdama apie papildomą socialinę užduotį, CBI laikosi nuomonės, kad CPAS įstatymo 57 straipsnyje nėra nustatyta papildomų prievolių IRIS ligoninėms; įstatyme apskritai šios prievolės nėra suprantamai apibrėžtos (jos nėra aiškiau apibrėžtos nei IRIS strateginiuose planuose ar susitarimuose dėl „laikinojo apgyvendinimo įstaigų“).

(74) Dėl aiškios kompensavimo kriterijų apibrėžties, CBI pažymi, kad, pasak Belgijos valdžios institucijų, IRIS ligoninės vykdo specifinę užduotį, kitokią nei privačios ligoninės, ir ši specifinė užduotis yra apibrėžta ne LCH, o grindžiama kitu teisiniu pagrindu. Pasak CBI, LCH akivaizdžiai negali būti nustatyti kompensavimo parametrai, taikomi vienai ar kelioms tame įstatyme nenumatytoms viešosios paslaugos užduotims. Be to, CBI teigimu, nėra jokios atitikties tarp specifinėms nagrinėjamoms užduotims taikomo tariamo teisinio pagrindo ir kompensavimo mechanizmų. Skundo pateikėja pažymi, kad, atrodo, nedaroma jokio skirtumo tarp deficito, patiriamo vykdant specifines tariamas užduotis, ir deficito, patiriamo dėl pagrindinės užduoties išlaidų. Galiausiai CBI remiasi keliomis Belgijos finansų inspekcijos nuomonėmis, kuriose padaryta išvada, kad neįmanoma patikrinti specialiųjų subsidijų, suteiktų pagal 2003 m. vasario 13 d. potvarkį, panaudojimo, nes šiame potvarkyje nėra tiksliai nurodytos savivaldybei aktualios užduotys, kurioms šios subsidijos suteikiamos.

(75) CBI taip pat pakartoja tai, ką tvirtino anksčiau – kad nėra imtasi jokių priemonių kompensacijos permokai išvengti. Ji priduria, kad nesant tikslios IRIS ligoninių vykdomų specifinių užduočių apibrėžties neįmanoma nustatyti, kuriai veiklai turėtų, o kuriai neturėtų būti skiriama kompensacija. CBI laikosi nuomonės, kad neįmanoma patikrinti, ar yra kontrolės mechanizmas, skirtas kompensacijos permokai išvengti.

(76) CBI galiausiai pažymi, kad nors 1994 m. gegužės 19 d. bendradarbiavimo susitarime yra paminėtas valstybinių ligoninių tvarumas, šiame dokumente tokia užduotis neapibrėžta ir jis nelaikytinas įgaliojimu. CBI pirmiausia teigia, jog šiame susitarime nėra jokių nurodymų, kad savivaldybė ar miestas privalo savo teritorijoje turėti valstybinę ligoninę. Be to, jame nėra jokių su Belgijos ligoninės paslaugų planavimo programomis susijusių taisyklių, pagal kurias valstybinėje ligoninėje turėtų veikti kokia nors tarnyba.

5.2. ABISP

(77) Briuselio privačių sveikatos priežiūros įstaigų asociacija (ABISP), viena iš pirmųjų skundo pateikėjų (žr. 1 konstatuojamąją dalį), savo pastabose dėl sprendimo pradėti procedūrą pažymi, kad visos Belgijos ligoninės, neatsižvelgdamos į savo įstatus ar savininkus, privalo vykdyti visuotinės svarbos užduotį, kaip numatyta įstatyme. Šiame kontekste ABISP nurodo LCH 2 straipsnį (125). Galiausiai ABISP primena, jog ji savo skundą atsiėmė.

5.3. Zorgnet Vlaanderen

(78) Zorgnet Vlaanderen atstovauja daugiau nei 500 Flandrijos sveikatos priežiūros paslaugų teikėjų (tokių kaip bendrosios praktikos ligoninės, psichiatrinio gydymo įstaigos ir pensinio amžiaus asmenų globos namai). Teikdama pastabas apie sprendimą pradėti procedūrą, Zorgnet Vlaanderen pabrėžia, kad visoms (tiek valstybinėms, tiek privačioms) Belgijos ligoninėms LCH numatytos tos pačios viešosios paslaugos teikimo prievolės. Ji taip pat pažymi, kad LCH nėra apibrėžta teisinė forma (viešosios ar privatinės teisės subjektas), būtina tam, kad įstaiga būtų pripažinta ligonine. Be to, Zorgnet Vlaanderen teigia, kad ligoninių viešosios paslaugos apibrėžtyje nenurodoma į regioninę specifiką. Galiausiai ji patvirtina, kad Flandrijos ir Briuselio sostinės regiono ligoninės nevykdo skirtingų socialinių užduočių.

5.4. UNCPSY

(79) Privačių psichiatrijos klinikų nacionalinė sąjunga (UNCPSY) yra Prancūzijos privačių psichiatrijos klinikų federacija. Savo pastabose dėl sprendimo pradėti procedūrą UNCPSY tvirtina, kad norint nustatyti, ar viešasis finansavimas neviršija grynųjų viešosios paslaugos išlaidų, šios išlaidos negali būti neribotos. Be to, pasak jos, atliekant šį vertinimą būtina atsižvelgti į paslaugų teikėjo valdymo kokybę. Šiame kontekste UNCPSY laikosi nuomonės, jog Komisija privalo palyginti valstybines ir privačias ligonines, kad galėtų nustatyti, ar parama yra proporcinga pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį.

(80) O Komisija tvirtina, kad UNCPSY pastabos prieštarauja 2012 m. lapkričio 7 d. Bendrojo Teismo sprendimo (T-137/10) 300 punkte išdėstytai išvadai, kad įmonės ekonominio efektyvumo kriterijus teikiant VESP nėra aktualus vertinant, ar pagal SESV 106 straipsnio 2 dalį įmonės gautas viešasis finansavimas yra suderinamas su valstybės paramos taisyklėmis (šiuo aspektu žr. 63 konstatuojamąją dalį).

6. BELGIJOS KARALYSTĖS PASTABOS

6.1. Belgijos pastabos dėl sprendimo pradėti procedūrą

(81) Atsakydamos į 2014 m. spalio 1 d. Komisijos sprendimą, ypač į šio sprendimo 17 konstatuojamąją dalį, Belgijos valdžios institucijos teigia, kad Briuselio sostinės regiono (t. y. 10 mln. EUR per metus neviršijančios specialiosios subsidijos) ir FRBRTC finansiniai veiksmai yra tik savivaldybių, o ne IRIS ligoninių naudai atliekami lėšų pervedimai. Tuo remdamosi Belgijos valdžios institucijos mano, kad šiems lėšų pervedimams tarp valstybės institucijų netaikoma SESV 107 straipsnio 1 dalis. Pasak Belgijos valdžios institucijų, nei Briuselio sostinės regionas, nei FRBRTC nėra suteikę paramos IRIS ligoninėms. Jų manymu, šie pervedimai regiono vykdyti pagal bendrojo savivaldybių finansavimo kompetenciją. Toks finansavimas suteikia savivaldybėms galimybę vykdyti visuotinės svarbos, ypač CPAS, užduotis. Šiame kontekste skundo pateikėjų nuorodos į Finansų inspekcijos nuomones yra susijusios tik su Briuselio sostinės regionu ir savivaldybėmis, o ne IRIS ligoninėmis. Galiausiai Belgijos valdžios institucijos tvirtina, kad remdamasis 1980 m. rugpjūčio 8 d. specialiuoju įstatymu dėl institucijų reformų ir Belgijos Valstybės Tarybos nuomone (126) Briuselio sostinės regionas gali finansuoti tik savivaldybes, o ne IRIS ligonines, nes specifinių gydymo užduočių finansavimas nėra regiono kompetencija.

(82) Vertindamos abejones, pareikštas sprendimo pradėti procedūrą 26 konstatuojamojoje dalyje, Belgijos valdžios institucijos paaiškina skirtumą tarp CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalies reikalavimo ir galimybių uždaryti valstybinę ligoninę su ligoninių planavimo programų mechanizmu. Jų teigimu, CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalyje (127) nustatomos sąlygos, kurių laikydamasis CPAS gali įsteigti ligoninę. CPAS gali ištirti, ar tokia ligoninė yra tikrai būtina, atsižvelgiant į regiono poreikius, ypač į medicininius ir socialinius poreikius, taip pat į tai, ar yra panašių infrastruktūrų. Belgijos valdžios institucijos taip pat pabrėžia, kad taikydama ligoninių planavimo programų kūrimo mechanizmą federalinė vyriausybė nustato didžiausią ligoninių lovų skaičių regione. Federalinė valdžia grindžia savo sprendimą tik nustatytais ligoninės poreikiais ir neatsižvelgia į socialinių poreikių lygį kiekviename regione (128). Belgijos valdžios institucijos aiškina, kad Briuselio sostinės regione didžiausias ligoninių lovų skaičius yra nustatomas visam regionui, o ne kiekvienai iš 19 savivaldybių atskirai. Ir priešingai: kiekvienas iš Briuselio sostinės regiono 19 CPAS savarankiškai sprendžia steigti ligoninę savo savivaldybėje, atsižvelgdamas į vietos poreikius.

(83) Belgijos valdžios institucijos taip pat paaiškino, kad valstybinės ligoninės uždarymas arba perdavimas privačiojo sektoriaus partneriui nėra formaliai arba konkrečiai reglamentuojamas LCH arba CPAS įstatyme (129). Tačiau, pasak Belgijos valdžios institucijų, Belgijos Valstybės Tarybos teismo praktikoje yra paaiškinta CPAS įsteigtų įstaigų uždarymo ir (arba) perkėlimo tvarka ir sąlygos. Savo 2002 m. gruodžio 9 d. sprendime Nr. 113.428 Valstybės Taryba nurodė anuliuoti CPAS priklausančių sveikatingumo namų perdavimą privačiam veiklos vykdytojui. Ji pirmiausia nutarė, kad buvo būtina įvertinti būtinybę teikti medicinines ir socialines paslaugas prieš priimant sprendimą uždaryti arba perkelti įstaigą. Atliekant šį vertinimą, turi būti tinkamai atsižvelgta į steigiant įstaigą atliktą įvertinimą ir visus nuo sprendimo ją įsteigti priėmimo momento įvykusius pokyčius. Be to, Belgijos valdžios institucijos tvirtina, kad šis vertinimas negali būti grindžiamas tik įstaigos finansine situacija ar įstaigos priežiūros išlaidomis. Tuo remdamosi Belgijos valdžios institucijos prieina prie išvados, jog kuris nors CPAS negali uždaryti savo ligoninės prieš tai nenustatęs, kad nebėra medicininių ir socialinių poreikių, dėl kurių ligoninė buvo įsteigta.

(84) Pasak Belgijos valdžios institucijų, steigiant valstybinę ligoninę būtina laikytis tiek CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalyje nurodytų prievolių, tiek valdžios institucijų ligoninių planavimo programos, o privačioms ligoninėms aktuali tik planavimo programa. Remiantis CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalimi, naujos ligoninės atidarymą būtina pagrįsti realiu poreikiu. Be to, Belgijos valdžios institucijos aiškina, kad jei atidaromoje valstybinėje ligoninėje yra tiek lovų, kiek numatyta ligoninių planavimo programoje, šios zonos planavimo programoje nelieka vietos kitai ligoninei (tiek valstybinei, tiek privačiai), todėl tokiu atveju nėra jokio kito būdo patenkinti gyventojų poreikius. Belgijos valdžios institucijos nurodo, kad jei kuriuo nors metu CPAS nori uždaryti savo valstybinę ligoninę, jis iš pradžių turi įsitikinti, kad ši ligoninė nebėra reikalinga, atsižvelgdamas į Valstybės Tarybos teismo praktiką. Priešingai nei CPAS, privatus veiklos vykdytojas, nusprendžiantis uždaryti savo ligoninę, pagal įstatymą neprivalo įsitikinti, kad gyventojai ir toliau gaus sveikatos priežiūros paslaugas. Pasak Belgijos valdžios institucijų, privati ligoninė lieka veikta tik savo pačios sprendimu, o šį sprendimą bet kuriuo metu galima pakeisti. Belgijos valdžios institucijos kaip pavyzdį mini įstaigų Hôpital français, Berchemo Šv. Agotos (Briuselio savivaldybė) privačios ligoninės, uždarymą 2008 m. (130) Apibendrindamos Belgijos valdžios institucijos aiškina, kad ligoninių planavimo programos mechanizmas apriboja tiek valstybinių, tiek privačių veiklos vykdytojų laisvę steigti ligonines (steigti ligoninę galima tik jei dar nepasiektas didžiausias lovų skaičius tam tikroje zonoje). Tačiau, jų teigimu, dėl CPAS įstatyme numatytų prievolių CPAS atsiranda papildomų apribojimų, susijusių su valstybinės ligoninės steigimu ir uždarymu, o privačios ligoninės gali nutraukti veiklą bet kuriuo metu.

(85) Kalbant apie prievoles, kurios tariamai taikomos tik IRIS ligoninėms (žr. sprendimo pradėti procedūrą 87–89 konstatuojamąsias dalis), Belgijos valdžios institucijos tvirtina, jog šios prievolės tiesiogiai kilo iš to, kad IRIS ligoninės buvo įsteigtos siekiant padėti CPAS teikti socialinę paramą (žr. 2.2 skirsnį). Belgijos valdžios institucijų teigimu, šios prievolės išplaukia iš CPAS įstatymo, pagal kurį buvo įsteigtos IRIS ligoninės, ir jos privalomai taikomos IRIS ligoninėms per jų įstatus ir IRIS strateginius planus. Belgijos valdžios institucijos taip pat nurodo į šiuose dokumentuose tiksliai apibrėžtas prievoles. Siekdama glaustumo ir vengdama kartojimosi, Komisija pacituos tik jos vertinimui aktualias ištraukas (žr. 7.3.4.1 skirsnį).

(86) Savo sprendime pradėti procedūrą (žr. 48 konstatuojamąją dalį) Komisija pareiškė abejonių dėl IRIS ligoninių teikiamų papildomų socialinių paslaugų ekonominio ir neekonominio pobūdžio. Savo atsakyme į sprendimą pradėti procedūrą Belgijos valdžios institucijos pareiškė manančios, kad socialinės paslaugos neturi ekonominio pobūdžio. Jos iš esmės teigia, kad socialinė parama, Briuselio CPAS teikiama kaip materialinė, socialinė, medicininė, medicininė bei socialinė ir psichologinė parama, nėra konkurencinės rinkos objektas, net jei socialinės paramos (t. y. papildomų socialinių paslaugų) dalį IRIS ligoninės užtikrina įgaliojimo pagrindu.

(87) Kalbėdamos apie deficito kompensacijos teisinį pagrindą (žr. sprendimo pradėti procedūrą 91 punktą), Belgijos valdžios institucijos teigia, kad savivaldybėms taikoma prievolė padengti savo valstybinių ligoninių deficitą yra numatyta IRIS ligoninių įstatų 46 straipsnyje ir LCH 109 straipsnyje. Jos aiškina, kad LCH 109 straipsnyje yra nurodytas bendrasis principas, kuris yra taikytinas visoms Belgijos valstybinėms ligoninėms ir kuriuo nustatoma būtiniausia savivaldybėms taikytina prievolė (nes jos privalo padengti tik dalį deficito; taip pat žr. 47 konstatuojamąją dalį). Be to, Belgijos valdžios institucijos pažymi, kad IRIS ligoninių 46 straipsnyje yra nustatyta konkreti prievolė, taikoma tik šešioms savivaldybėms, įsteigusioms IRIS ligonines ir nusprendusioms viršyti būtiniausius LCH 109 straipsnio reikalavimus, t. y. padengti visą IRIS ligoninių apyvartinių lėšų trūkumą.

(88) Savo sprendimo pradėti procedūrą 92 konstatuojamojoje dalyje Komisija iškėlė klausimą, ar savivaldybių specialiųjų subsidijų (kurias Briuselio sostinės regionas teikia savivaldybėms) perdavimas IRIS ligoninėms gali būti laikomas kita operacija, ne deficito padengimo mechanizmu. Savo atsakyme Belgijos valdžios institucijos tvirtina, jog Briuselio savivaldybės naudoja tik specialiąsias subsidijas, siekdamos (iš dalies) reaguoti į joms tenkančią prievolę padengti IRIS ligoninių deficitą. Kaip toliau paaiškinta išsamiau (žr. 7.3.5 skirsnį), deficito kompensacija pervedama keliais etapais, vienas iš kurių yra savivaldybės specialiųjų subsidijų pervedimas IRIS ligoninei, bet visi šie mokėjimai vykdomi tuo pačiu pagrindu: remiantis savivaldybėms nustatyta prievole padengti deficitą.

(89) Komisija taip pat paprašė paaiškinimų dėl tariamo išankstinio mokėjimo mechanizmo (jei taikoma), šio mechanizmo teisinio pagrindo ir veikimo būdo, taip pat pareikalavo nurodyti, kuo jis skiriasi nuo deficito padengimo mechanizmo ir kokį vaidmenį jį finansuojant vaidina FRBRTC (žr. sprendimo pradėti procedūrą 93 konstatuojamąją dalį). Belgijos valdžios institucijų manymu, nėra jokio išankstinio mokėjimo mechanizmo. Kalbant konkrečiau, jos aiškina, kad prievolė padengti IRIS ligoninių deficitą įsigalioja deficito atsiradimo metu. Iš tiesų, pasak Belgijos valdžios institucijų, IRIS ligoninių įstatų 46 straipsnyje nurodytas apyvartinių lėšų trūkumas, kuris ligoninių finansinėse ataskaitose nurodomas ne vėliau kaip praėjus šešiems mėnesiams nuo finansinių metų pabaigos. Kita vertus, deficito pagal LCH 109 straipsnį apskaičiavimas, kurį atlieka Federalinė viešoji visuomenės sveikatos tarnyba, akivaizdžiai užtrunka ilgiau (iki 10 metų). Vis dėlto Belgijos valdžios institucijos tvirtina, kad kadangi LCH 109 straipsnyje nurodytas deficitas tiesiog yra apyvartinių lėšų trūkumo, padengiamo pagal IRIS ligoninių įstatų 46 straipsnį, dalis, ligoninės negauna išankstinių mokėjimų, kurie galėtų būtų laikomi kitokia parama, ne deficito padengimo mechanizmu. Galiausiai Belgijos valdžios institucijos pakartoja, kad FRBRTC savivaldybėms suteikė finansavimą, padėjusį joms įvykdyti prievolę padengti deficitą, ir šis finansavimas, kaip paaiškinta pirmiau, nėra išankstinio mokėjimo mechanizmas.

(90) Kalbėdamos apie priemones, kuriomis siekiama išvengti kompensacijos permokos, ir tai, ar faktiškai nebuvo suteikta jokia kompensacijos permoka (žr. sprendimo pradėti procedūrą 95–97 punktus), Belgijos valdžios institucijos dėsto tokius argumentus. Jos visų pirma aiškina, jog sprendimai kompensuoti deficitą priimami kartą per metus, kai tik sužinoma apie apskaičiuotą atitinkamų finansinių metų deficitą, kad nebūtų jokios kompensacijos permokos rizikos. Taip pat jos priduria, jog Belgijos teisinis pagrindas (būtent 1983 m. lapkričio 14 d. įstatymas ir CPAS įstatymas) suteikia galimybę savivaldybėms įsitikinti, kad IRIS ligoninės tinkamai išnaudoja valstybės paramą, ir susigrąžinti šią paramą, jei nesilaikoma kompensacijos permokos sąlygų. Be to, Belgijos valdžios institucijos, norėdamos įrodyti, jog kompensacijos permoka nebuvo suteikta, nurodo įvairias Komisijai pateiktas lenteles, kuriose nurodomas kiekvienos iš penkių IRIS ligoninių deficitas ir savivaldybių veiksmai 1996–2014 m. (dėl šių skaičių taip pat žr. 7.3.5 skirsnį).

(91) Kaip ir prašyta, Belgijos valdžios institucijos savo atsakyme pateikia papildomų paaiškinimų dėl „tvarumo“ sąvokos (žr. sprendimo pradėti procedūrą 102–103 konstatuojamąsias dalis). Pasak jų, prievolė užtikrinti IRIS ligoninių tvarumą grindžiama tiesiogiai CPAS įstatymu. Kaip paaiškinta pirmiau (žr. 2.1 skirsnį), kiekvienas CPAS gali kurti įstaigas, įpareigotas teikti socialinę paramą, įskaitant medicininę ir medicininę bei socialinę paramą, jei jis gali įrodyti, kad toks veiksmas yra būtinas norint patenkinti realų poreikį pagal CPAS įstatymo 60 straipsnio 6 dalį. Belgijos valdžios institucijos aiškina, kad praeityje šeši iš 19 Briuselio sostinės regiono CPAS, siekdami teikti socialinę paramą, įsteigė ligoninių (neturinčių atskiro juridinio statuso) ir patys jas valdė iki 1995 m. pabaigos. Pasak jų, restruktūrizavus šias valstybines ligonines buvo įsteigtos valstybinės IRIS ligoninės. Vėliau, 1996 m. sausio 1 d., jos tapo juridiškai nepriklausomos nuo CPAS (taip pat žr. 2.2 skirsnį) ir niekaip nepakeitė CPAS prievolės teikti socialinę paramą arba tiesiogiai, arba tarpininkaujant IRIS ligoninėms. Šiame kontekste Belgijos valdžios institucijos pažymi, kad pirminis IRIS tinklo ir IRIS ligoninių restruktūrizavimo bei įsteigimo tikslas buvo užtikrinti valstybinių ligoninių paslaugų tęstinumą Briuselio sostinės regione (taip pat žr. 27 konstatuojamąją dalį). Taigi jos tvirtina, jog norint užtikrinti IRIS ligoninių tvarumą ir taip garantuoti, kad būtų patenkinti socialiniai gyventojų poreikiai, savivaldybės ir CPAS privalo perimti visą šių ligoninių deficitą pagal IRIS ligoninių įstatų 46 straipsnį. Be to, Belgijos valdžios institucijos padarė išvadą, kad tol, kol yra realus poreikis, remiantis Valstybės Tarybos teismo praktika (žr. 83 konstatuojamąją dalį), valdžios institucijos negali nei uždaryti IRIS ligoninių, nei jų perleisti privačiojo sektoriaus savininkui.

(92) Galiausiai sprendimo pradėti procedūrą 103 konstatuojamojoje dalyje Komisija klausia, ar yra kitų priežasčių, kurios galėtų pagrįsti papildomą IRIS ligoninių finansavimą. Šiuo požiūriu Belgijos valdžios institucijos teigia, kad IRIS ligoninių vienintelis tikslas nėra steigti „tvarias“ tarnybas, nustatyti užduotis ir ligoninių planavimo programas, kaip tai galėtų daryti privačios Belgijos ligoninės. Priešingai, pasak Belgijos valdžios institucijų, IRIS ligoninės privalo užtikrinti kiek įmanoma platesnę sveikatos priežiūros paslaugų gamą, pirmiausia – kiekvieno asmens, ypač labiausiai skurstančių visuomenės narių, teisę į gydymą, būtiną dėl ligų, kuriomis jie serga, net jei šis gydymas gerokai viršija visoms ligoninėms pagal LCH taikomus planavimo ir patvirtinimo standartus. Šiame kontekste Belgijos valdžios institucijos taip pat remiasi 2012 m. lapkričio 7 d. Bendrojo Teismo sprendimo 162 punktu, kuriame teigiama, kad „valstybinių ligoninių deficito kompensacija gali būti reikalinga dėl sveikatos ir socialinių priežasčių, siekiant užtikrinti ligoninių sistemos tęstinumą ir tvarumą“. Belgijos valdžios institucijos taip pat pažymi, kad valstybinės ligoninės statusas reiškia tam tikras išlaidas, kurios nėra visiškai kompensuojamos federalinėmis finansavimo priemonėmis. Jų teigimu, į šias išlaidas įeina, be kita ko, dvikalbių darbuotojų kalbinių sugebėjimų priemokos, didesnės statutinių darbuotojų (pareigūnų) pensijų ir sveikatos draudimo įmokos ir Briuselio sostinės regionui privalomi (tačiau apmokami tik iš dalies) atlyginimų padidinimai.

6.2. Belgijos pastabos dėl trečiųjų šalių pastabų

(93) Visų pirma Belgijos valdžios institucijos pažymi, kad CBI, ABISP ir Zorgnet Vlaanderen pastabos dėl sprendimo pradėti procedūrą grindžiamos tuo pačiu argumentu, t. y., pasak šių organizacijų, IRIS ligoninėms nėra nurodyta teikti papildomų VESP, kitų nei bet kokiai (valstybinei ar privačiai) Belgijos ligoninei privalomos VESP. Jų teigimu, šio tvirtinimo pagrindas yra tas pats, t. y. kad LCH privačioms ir valstybinėms ligoninėms numatyta tokia pati prievolė teikti viešąją paslaugą, neatsižvelgiant į jokius regioninius aspektus. Tačiau, pasak Belgijos valdžios institucijų, į bylą įstojusios šalys nepaaiškina, kodėl CPAS įstatymas nėra taikomas IRIS ligoninėms, nors, Belgijos tvirtinimu, šis įstatymas yra IRIS ligoninių egzistavimo teisinis pagrindas. Belgijos valdžios institucijos teigia, kad LCH 147 straipsnyje aiškiai pripažįstama, jog CPAS valdomų ligoninių (tokių kaip IRIS ligoninių (131)) atžvilgiu LCH papildo CPAS įstatymą. Šis faktas patvirtina tai, kad LCH nėra vienintelis svarbus CPAS valdomoms ligoninėms taikytinas teisinis pagrindas.

(94) Belgijos valdžios institucijų manymu, CBI tvirtinimas, jog Briuselio vyriausybės paskelbtas ketinimas pertvarkyti 2003 m. vasario 13 d. potvarkį patikslinant visuotinės svarbos užduotis, kuriomis grindžiamas specialiųjų subsidijų teikimas savivaldybėms (žr. 70 konstatuojamąją dalį), šiuo metu nesant jokios nustatytos užduoties (kuri taikoma tik IRIS ligoninėms), yra neteisingas. Belgijos valdžios institucijos ypač pabrėžia, kad šiuo potvarkiu numatytos specialiosios subsidijos teikiamos tik savivaldybėms, o ne IRIS ligoninėms. Belgija taip pat tvirtina, kad FRBRTC ir paties Briuselio sostinės regiono veiksmai (kurių vertė yra ne didesnė nei 10 mln. EUR per metus (132)), kuriais siekiama padėti savivaldybėms, yra lėšų pervedimai tarp valstybės institucijų, kuriems netaikoma SESV 107 straipsnio 1 dalis. Belgijos valdžios institucijos pakartoja, kad nė vienos iš šių sumų nei regionas, nei FRBRTC IRIS ligoninėms neskyrė. Priešingai, pasak Belgijos, tai yra tik lėšų pervedimai tarp regionų ir savivaldybių, vykdomi pagal regionui suteiktus savivaldybių bendrojo finansavimo įgaliojimus. Šis bendrasis finansavimas sudarytas taip, kad savivaldybėms būtų suteikta galimybė vykdyti joms paskirtas savivaldybei aktualias užduotis, į kurias įtraukiamos ir CPAS užduotys. Pasak Belgijos valdžios institucijų, paskelbta 2003 m. vasario 13 d. potvarkio reforma jokiu būdu nėra pripažinimas, kad IRIS ligoninėms nėra priskirta papildomų VESP. Savivaldybės turi patikslinti savo įkurtoms ligoninėms priskirtas VESP, o minėtas potvarkis šiame kontekste nėra aktualus, nes jis susijęs tik su finansavimu valstybės viduje.

(95) Belgijos valdžios institucijos taip pat atmeta CBI pastabose pateiktą socialinių užduočių aprašą: jų teigimu, jis netikslus. CBI pirmiausia tvirtina, kad LCH apibrėžta „pagrindinė socialinė užduotis“ yra bendra valstybinėms ir privačioms ligoninėms, tačiau ją intensyviau vykdo tik IRIS ligoninės. Iš šios perspektyvos „papildomos“ IRIS ligoninių socialinės užduotys negalėtų būti atskirtos nuo ligoninės paslaugų ir būtų neatskiriama jų dalis. Belgijos valdžios institucijos nepritaria tokiai nuomonei. Jų manymu, CBI ne tik aiškiai pripažįsta, kad yra esminis skirtumas tarp valstybinių ir privačių ligoninių (t. y. didesnė IRIS ligoninėse teikiamų socialinių paslaugų apimtis), bet ir neapibrėžia, ką būtent ji laiko „pagrindine socialine užduotimi“ ir ką – ligoninių VESP, ir nenurodo nei teisinio pagrindo, kuriuo būtų grindžiama ši užduotis, nei specifinio ją vykdyti įpareigojančio įgaliojimo. Belgijos valdžios institucijos mano, kad tik remiantis CPAS įstatymu valstybinėms ligoninėms galima patikėti „pagrindines socialines užduotis“. Pasak jų, LCH tik papildo CPAS įstatymo nuostatas, susijusias tik su valstybinėmis ligoninėmis (žr. LCH 147 straipsnį). Vadinasi, CPAS įstatyme arba pagal jį apibrėžta IRIS ligoninių esminė užduotis (arba „pagrindinė užduotis“) nėra „bendra“ visoms ligoninėms. Pasak Belgijos valdžios institucijų, ši užduotis nėra ekonominio pobūdžio. Todėl IRIS ligoninės yra įsteigtos pagal CPAS įstatymą ir turi laikytis papildomų LCH nustatytų taisyklių (133).

(96) Nagrinėdamos CBI pastabas dėl universalių gydymo užduočių, Belgijos valdžios institucijos teigia, kad CBI universalią gydymo užduotį, kuri, jos tvirtinimu, yra bendra visoms ligoninėms, apriboja tik skubia medicinine parama arba sveikatos priežiūra po suteiktos skubios paramos. Todėl Belgijos valdžios institucijos mano, kad CBI netiesiogiai pripažįsta, jog privačios Briuselio ligoninės neturi jokios prievolės gydyti pacientų ne skubos sveikatos priežiūros ir sveikatos priežiūros po suteiktos skubios paramos atvejais, tačiau tokie atvejai sudaro didžiąją dalį socialiai pažeidžiamų asmenų gydymo. Belgijos valdžios institucijos taip pat tvirtina, kad CBI pateikta nuoroda į LCH 2 straipsnyje aprašytą viešojo intereso užduotį nėra tokios prievolės pagrindas. Pasak jų, tai, kad įstaiga yra įpareigota vykdyti pagrindinę gydymo ligoninėje užduotį, nereiškia, jog ji taip pat įpareigota teikti gydymo paslaugos bet kokiam asmeniui bet kokiomis aplinkybėmis, neatsižvelgdama į jo mokumą. Tai įrodo pats faktas, jog yra konkrečių taisyklių, taikomų skubios paramos teikimui. Belgijos valdžios institucijos tvirtina, jog visuotinės svarbos užduotis negali būti numanoma – ji yra priskirta aiškiai. Jų nuomone, buvo būtinybė nustatyti konkrečius reikalavimus skubios paramos teikimui, nes LCH pateiktoje pagrindinės gydymo ligoninėje užduoties apibrėžtyje skubios paramos teikimas nėra minimas. Belgijos valdžios institucijos argumentuoja, kad 1964 m. liepos 8 d. įstatymas (134) ir jo vykdomieji nutarimai yra susiję su skubia medicinine parama (135) ir skubiosios paramos skyriais (įskaitant greitosios paramos automobilius). Būtent šiuo pagrindu kai kurios ligoninės – tiek valstybinės, tiek privačios – vykdo tam tikras skubios medicininės paramos užduotis.

(97) Tačiau Belgijos valdžios institucijos tvirtina, kad prievolė teikti skubias sveikatos priežiūros paslaugas valstybinėse ir privačiose ligoninėse nekyla iš LCH. Priešingai, ji atsiranda iš bendrosios prievolės suteikti paramą bet kuriam asmeniui, kuriam kilo pavojus. Pasak Belgijos valdžios institucijų, ligoninės privalo teikti paramą medicininės skubos atvejais, atsižvelgdamos į savo struktūrą ir kompetenciją (136). Ši prievolė taikoma tiek valstybinėms, tiek privačioms ligoninėmis, tiek bet kuriam kitam asmeniui, nes yra nustatyta prievolė teikti paramą bet kuriam asmeniui, kuriam kilo pavojus. Belgijos valdžios institucijos taip pat aiškina, kad remiantis Belgijos baudžiamojo kodekso 422ter straipsniu ši prievolė taikoma tik skubos situacijomis, ypač medicininės skubos atvejais, kai kyla pavojus gyvybei. Tačiau Belgijos valdžios institucijos pažymi, kad visomis kitomis situacijomis (t. y. ne skubos situacijomis) ligoninės nėra įpareigotos vykdyti universalios gydymo užduoties ir neprivalo gydyti pacientų, kurie negali sumokėti už savo gydymą. Galiausiai Belgijos valdžios institucijos teigia, kad nors Belgijos ligoninės neturi teisės diskriminuoti pacientų dėl jų finansinės situacijos (vadinasi, tik dėl to, kad asmuo yra neturtingas), jos neprivalo teikti gydymo paslaugų ne skubos situacijomis, jei pacientas negali arba nenori už jas sumokėti.

(98) Savo pastabose, kuriose atsakoma į CBI pastabas, Belgijos valdžios institucijos nurodo CBI pateiktos nuorodos į Briuselio pirmosios instancijos teismo priimtą sprendimą (žr. 72 konstatuojamąją dalį) kontekstą. Pasak Belgijos valdžios institucijų, CBI cituojamas sprendimas yra susijęs tik su labai konkrečiu skubios medicininės paramos (137) dokumentų neturinčiam migrantui, kuriam prireikė psichiatrinio gydymo, atveju. Jos pabrėžia, kad IRIS ligoninės tokio tipo gydymo paslaugų neteikia. Pasak jų, šiuo sprendimu patvirtinama, kad skubią medicininę paramą dokumentų neturintiems migrantams paprastai užtikrina CPAS įsteigtos ligoninės arba ligoninės, su kuriomis CPAS yra sudaręs susitarimą (138). Galiausiai Belgijos valdžios institucijos pažymi, kad CBI nepagrindžia ir net nebando pagrįsti tariamos privačioms ligoninėms tenkančios prievolės gydyti visus pacientus sveikatos priežiūros „po suteiktos skubios paramos“ atvejais. Pasak Belgijos valdžios institucijų, nėra jokios privačioms ligoninėms nustatytos tokio tipo prievolės teikti paslaugas „po suteiktos skubios paramos“; kita vertus, IRIS ligoninės privalo gydyti visus pacientus bet kokiomis aplinkybėmis, net ir nesant medicininės skubos.

7. PRIEMONIŲ VERTINIMAS

7.1. Šio sprendimo dalykas

(99) Skunde buvo pateikta nuoroda į maždaug 100 mln. EUR paramos priemonę, suteiktą vykdant restruktūrizavimą, dėl kurio buvo įsteigtos IRIS ligoninės (žr. 2.2 skirsnį). Tačiau, kaip paaiškinta sprendimo pradėti procedūrą 3.1 skirsnyje, Komisija ėmėsi priemonių dėl šios paramos tik praėjus reikalavimo terminui, taikomam restruktūrizavimo paramai susigrąžinti. Todėl ši paramos priemonė nebuvo įtraukta į formalią Komisijos tyrimo procedūrą ir šiame sprendime nebus nagrinėjama.

(100) Be priemonės, kuriai taikomas reikalavimo terminas, formalus skundo objektas buvo i) lėšos, kurias FRBRTC pervedė už IRIS ligonines atsakingoms savivaldybėms, ir ii) specialiosios subsidijos (iki 10 mln. EUR per metus), kurias Briuselio sostinės regionas šioms savivaldybėms suteikė remdamasis 2003 m. vasario 13 d. potvarkiu.

(101) Tačiau abiejų tipų lėšos suteikiamos tik už IRIS ligonines atsakingoms savivaldybėms, o ne pačioms IRIS ligoninėms. Praktiškai tai tėra kapitalo judėjimas tarp Briuselio sostinės regiono ir šešių už IRIS ligonines atsakingų Briuselio savivaldybių, todėl tai nėra valstybės parama IRIS ligoninėms.

(102) Komisija panaikintame 2009 m. sprendime iš tiesų dažnai painiojo pagal FRBRTC atliekamus pervedimus su deficito kompensavimo mechanizmu, numatytu LCH 109 straipsnyje ir atskirai neįvertino šių abiejų priemonių kompensavimo parametrų (139). Be to, FRBRTC lėšas savivaldybės naudoja siekdamos kompensuoti IRIS ligoninių deficitą (140), o savivaldybės turėjo prievolę pervesti FRBRTC lėšas IRIS ligoninėms per ne ilgiau kaip septynias darbo dienas (141).

(103) Tačiau, kaip patvirtina informacija, gauta reaguojant į sprendimą pradėti procedūrą, ir kaip paaiškinta pirmiau (žr. 230 konstatuojamąją dalį), FRBRTC ir Briuselio sostinės regiono pervedamos lėšos už IRIS ligonines atsakingoms savivaldybėms yra reikalingos, nes pačių savivaldybių turimų išteklių neužtenka savivaldybės deficito kompensavimo prievolei IRIS ligoninių atžvilgiu įvykdyti. Būtent šiame kontekste FRBRTC ir Briuselio sostinės regionas pareikalavo Briuselio savivaldybių suteikti FRBRTC lėšų ir specialiąsias subsidijas IRIS ligoninėms beveik iškart po šių lėšų gavimo. Nepriklausomai nuo šių lėšų pervedimo prievolės, prievolė kompensuoti IRIS ligoninių deficitą tenka tik atitinkamoms savivaldybėms, o šios ligoninės neturi teisės į jokią Briuselio sostinės regiono arba FRBRTC kompensaciją. Be to, IRIS ligoninėms tam tikras prievoles nustatė pačios savivaldybės, o ne Briuselio sostinės regionas (žr. 7.3.4.1 skirsnį). Todėl valstybės parama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį gali būti laikomos tik IRIS ligoninėms savivaldybių pervestos lėšos, siekiant kompensuoti jų deficitą, neatsižvelgiant į tai, ar šios lėšos gautos iš pačių savivaldybių išteklių, ar jas savivaldybėms suteikė Briuselio sostinės regionas.

(104) Komisija daro išvadą, kad finansavimas valstybės viduje (Briuselio sostinės regiono teikiamas finansavimas savivaldybėms, vykdomas tiesiogiai ar netiesiogiai per FRBRTC) yra tik vienas savivaldybių pervedamų lėšų, skirtų deficitui kompensuoti, šaltinis, o ne priemonė, kuria IRIS ligoninės gali naudotis papildomai kaip šio deficito kompensacijos priemoka. Todėl kapitalo judėjimas tarp Briuselio sostinės regiono ir atitinkamų Briuselio savivaldybių bei jų atitinkami teisiniai pagrindai (tarp jų 2003 m. vasario 13 d. potvarkis) šiame sprendime nebus vertinami patys savaime. Šiame Komisijos sprendime labiau domimasi savivaldybių pervestomis lėšomis, kurios skirtos IRIS ligoninėms siekiant kompensuoti jų deficitą ir kurių didžiąją dalį savivaldybės gauna iš Briuselio sostinės regiono (142) kaip finansavimą valstybės viduje. Tačiau nors vertinant šias valstybės paramos, susijusios su ligoninių deficito kompensavimu, kurį vykdo savivaldybės, taisykles nebebus nagrinėjamos priemonės, dėl kurių oficialiai kreipėsi skundo pateikėjai, bus iš esmės atsakoma į skundo pateikėjų susirūpinimą dėl valstybės paramos buvimo, nes faktiškai bus kalbama apie lėšas, kurias Briuselio sostinės regionas suteikė tiesiogiai ar per FRBRTC ir kurias savivaldybės visiškai panaudoja kompensuodamos IRIS ligoninių deficitą. Todėl atliekant tolesnę kompensacijos permokos buvimo analizę (žr. 9–13 lenteles 7.3.5 skirsnyje) taip pat surašomi pervedimai, kuriais siekiama kompensuoti deficitą ir kurie buvo finansuojami iš FRBRTC lėšų ir Briuselio sostinės regiono specialiųjų subsidijų. Galiausiai naudinga pabrėžti, kad savivaldybių atliekamų pervedimų, kurie skirti deficitui kompensuoti ir kuriuos finansavo Briuselio sostinės regionas tiesiogiai arba per FRBRTC (143), neužteko visam IRIS ligoninių deficitui padengti ir niekada 1996–2014 m. laikotarpiu šie mokėjimai nesudarė tokios situacijos, kurioje kuri nors IRIS ligoninė būtų iš tiesų gavusi kompensacijos permoką ir būtų privalėjusi grąžinti deficito kompensaciją (jos dalį) (taip pat žr. 234 ir 238 konstatuojamąsias dalis).

(105) Komisija nuo šiol vertins nuo 1996 m. savivaldybių pervestas kompensacijas, skirtas IRIS ligoninių deficitui padengti (144). Šiuo pagrindu tolesnėje 1 diagramoje (stačiakampyje su ištisiniu kontūru) pateikta viešojo finansavimo, dėl kurio skelbiamas šis sprendimas, santrauka, taip pat (stačiakampyje su punktyriniu kontūru) nurodytos finansavimo valstybės viduje priemonės, dėl kurių kreipėsi skundo pateikėjai. Tolesniame 7.3.5 skirsnyje bus pateikta išsamesnė informacija apie šias priemones. 1 diagrama Kapitalo judėjimas ir šio sprendimo objektas

7.2. Valstybės parama pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį

(106) Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalyje teigiama, kad „valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta parama, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai“. Todėl priemonė yra valstybės parama, jei atitinka visas šias keturias sąlygas (145): a) kuriai nors įmonei suteikia atrankinį ekonominį pranašumą; b) finansuojama iš valstybinių išteklių; c) iškraipo konkurenciją arba sukelia jos iškraipymo riziką; d) savo pobūdžiu gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.

7.2.1. Įmonei suteiktas atrankinis ekonominis pranašumas

7.2.1.1. Įmonės sąvoka

Bendrieji principai

(107) Valstybinių lėšų skyrimą subjektui galima laikyti valstybės parama tik jei gavėjas yra „įmonė“, kaip apibrėžta SESV 107 straipsnio 1 dalyje. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, įmonė yra bet kokia įstaiga, vykdanti ekonominę veiklą (146). Įstaigos apibūdinimas įmone priklauso nuo jos veiklos pobūdžio, neatsižvelgiant į šios įstaigos teisinį statusą ar finansavimo būdą (147). Veikla paprastai laikoma ekonominio pobūdžio, kai ją vykdant rinkai teikiamos prekės ir paslaugos (148). Jeigu įstaiga vykdo ir ekonominę, ir neekonominę veiklą, ji laikoma įmone tik ekonominės veiklos vykdymo atžvilgiu (149). Jei įstaiga nesiekia pelno, dar nebūtinai reiškia, jog jos veikla nėra ekonominio pobūdžio (150).

Medicinos paslaugos

(108) Kai sveikatos priežiūros paslaugas teikia ligoninės ir kiti sveikatos priežiūros paslaugų teikėjai už atlygį (151), kurį tiesiogiai moka pacientai arba kuris gaunamas iš kitų šaltinių, ši sveikatos priežiūra paprastai laikoma ekonomine veikla (152). Finansavimu, kurį gauna IRIS ligoninės kaip įvairias federalinių ar federalizuotų valdžios institucijų subsidijas (žr., pvz., 46 konstatuojamosios dalies a, d ir e punktus dėl viešojo finansavimo, teikiamo visoms ligoninėms, ir 44 konstatuojamąją dalį dėl IRIS ligoninėms teikiamos deficito kompensacijos), prie kurio prisideda tiesioginiai pacientų mokėjimai (žr. 46 konstatuojamosios dalies c punktą) ir INAMI vykdomi mokėjimai (žr. 46 konstatuojamosios dalies b punktą), IRIS ligoninėms atlyginama už suteiktas medicinines paslaugas, todėl šiame kontekste jis gali būti laikomas ekonominiu atlyginimu už suteiktas ligoninės paslaugas. Tokioje sistemoje ligoninės tam tikru mastu konkuruoja dėl sveikatos priežiūros paslaugų teikimo. Tai, kad tokias paslaugas už atlygį teikianti ligoninė yra valstybinė, jokiu būdu nereiškia, jog jos vykdoma veikla negali būti ekonominio pobūdžio (153).

(109) Savo pobūdžiu pagrindinė IRIS ligoninių veikla yra gydymas ligoninėje, kurio metu teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos. Šią veiklą taip pat vykdo kitų tipų įstaigos, pirmiausia klinikos, privačios ligoninės ir kiti specializuoti centrai, tarp jų ir privačios skundo pateikėjų ligoninės. Vadinasi, ši ligoninės veikla, kurią vykdo IRIS ligoninės už atlygį konkurencinėje aplinkoje, turi būti laikoma ekonominio pobūdžio.

(110) Solidarumo aspektų, kuriais pagrindžiama nacionalinė Belgijos sveikatos apsaugos sistema, atžvilgiu šios ligoninės veiklos ekonominis pobūdis nėra aktualus. Tačiau svarbu pažymėti, jog Bendrasis Teismas, vertindamas nacionalinę sveikatos priežiūros sistemą, kurią valdo ministerijos bei kitos institucijos ir kuri „finansavimo požiūriu veikia remdamasi solidarumo principu, t. y. yra finansuojama iš socialinių įmokų ir kitų valstybinių mokesčių, taip pat teikia nemokamas paslaugas savo nariams, taikydama visuotinės aprėpties principą“, nurodo, jog nagrinėjamos valdymo institucijos, valdydamos nacionalinę sveikatos priežiūros sistemą, veikė ne kaip įmonės (154). Komisija mano, kad būtina atskirti nacionalinę sveikatos priežiūros paslaugų sistemą, kurią valdo viešosios teisės subjektai, šiuo tikslu vykdantys valstybės institucijų prerogatyvas, ir stacionariosios sveikatos priežiūros paslaugų teikimą už užmokestį konkurencinėje aplinkoje (kuris šiuo atveju ir yra nagrinėjamas, kaip nurodyta 108–109 konstatuojamosiose dalyse).

(111) Todėl kai IRIS ligoninės teikia sveikatos priežiūros paslaugas, jos turi būti laikomos įmonėmis pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.

Socialinės paslaugos

(112) Kaip paaiškinta 38 konstatuojamojoje dalyje, IRIS ligoninės savo socialiai pažeidžiamiems pacientams ir jų šeimoms teikia visas socialines paslaugas. Į šias paslaugas, atsižvelgiant į pacientų poreikius, įeina psichologinė ir socialinė, socialinė ir administracinė arba socialinė ir materialinė parama. Specifinis šių socialinių paslaugų pobūdis reiškia, kad veikėjai, kuriems suteiktas leidimas jas teikti, turi specialių išteklių, tokių kaip būtent šioje srityje išmokyti darbuotojai.

(113) Akivaizdu, kad papildoma socialinė veikla, kurią IRIS ligoninės, kaip teigiama, privalo vykdyti, turi grynai socialinį tikslą. Tačiau, kaip išplaukia iš Teisingumo Teismo praktikos, sistemos grynai socialinės paskirties dėl kurios kuriai nors įstaigai priskiriamos specifinės