Oficialusis leidinys L 286 , 18/10/1990 p. 0033 - 0039

specialusis leidimas suomių kalba: skyrius 3 tomas 34 p. 0190

specialusis leidimas švedų kalba: skyrius 3 tomas 34 p. 0190



Komisijos Sprendimas 1990 m. rugsėjo 26 d. nustatantis pamatinius metodus sunkiųjų metalų ir arseno likučiams aptikti (90/515/EEB) EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA, atsižvelgdama į Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartį, atsižvelgdama į 1964 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvą 64/433/EEB dėl sveikatos problemų, turinčių įtakos Bendrijos vidaus prekybai šviežia mėsa [1], su paskutiniais pakeitimais, padarytais direktyva 89/662/EEB [2], ypač į jos 4 straipsnio 1 dalies b punktą, atsižvelgdama į Veterinarijos mokslo komiteto nuomonę, kadangi Direktyvos 64/433/EEB 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta nustatyti pamatinius metodus likučių tyrimų rezultatams vertinti; kadangi 1989 m. lapkričio 14 d. Komisijos sprendime 89/610/EEB, kuriame nustatomi pamatiniai metodai ir pateikiamas nacionalinių kontrolinių laboratorijų likučiams aptikti sąrašas [3], neminimi sunkieji metalai ir arsenas; kadangi pagal 1986 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 86/469/EEB dėl gyvūnų ir šviežios mėsos tyrimo likučiams nustatyti [4] 8 straipsnio 3 dalies antrąją pastraipą visi teigiami tyrimų rezultatai, jeigu jais suabejojama, turi būti patvirtinti taikant Direktyvos 64/433/EEB 4 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytus pamatinius metodus; kadangi nustatant pamatinius metodus apibrėžiamos tyrimams privalomos analizinės pamatinės procedūros bei taikytini kriterijai; kadangi šiame sprendime numatytos priemonės atitinka Veterinarijos nuolatinio komiteto nuomonę, PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ: 1 straipsnis Analizinės pamatinės procedūros, taikytinos patvirtinti likučių buvimo faktą, yra tokios: 1. Ieškant arseno: - atomų absorbcijos spektrometrija (AAS) (grafito krosnies ar hidridų metodas), - kolorimetrija (po kompleksodaros). 2. Ieškant kadmio ir švino: - atomų absorbcijos spektrometrija (AAS) (grafito krosnis ar liepsna) - anodinio nuskurdinimo voltamperometrija taikant derivacinę impulsinę poliarografiją (DPASV). 3. Ieškant gyvsidabrio: šaltų garų fazės atomų absorbcijos spektrometrija (AAS). 2 straipsnis Pageidautina, kad pasirinkta analizinė pamatinė procedūra būtų paremta atomų absorbcijos spektrometrija (AAS), o aptikimo riba, taikant šią procedūrą, turi būti tokia pati ar žemesnė negu atliekant įprastinę analizę. 3 straipsnis Analizinės pamatinės procedūros kriterijai pateikti priede. 4 straipsnis Šis sprendimas bus apsvarstytas iš naujo iki 1996 m. sausio 1 d., atsižvelgiant į mokslo ir techninių žinių raidą. 5 straipsnis Šis sprendimas skirtas valstybėms narėms. Priimta Briuselyje, 1990 m. rugsėjo 26 d. Komisijos vardu Ray Mac Sharry Komisijos narys [1] OL 121, 1964 7 29, p. 2012/64. [2] OL L 395, 1989 12 30, p. 13. [3] OL L 351, 1989 12 2, p. 39. [4] OL L 275, 1986 9 26, p. 36. -------------------------------------------------- PRIEDAS 1. APIBRĖŽIMAI IR BENDRIEJI KRITERIJAI 1.1. Parametrai Šiame dokumente apibrėžtiems sunkiųjų metalų ir arseno nuosėdų analizės pamatiniams metodams taikomi Tarybos direktyvos 85/591/EEB [1] priede pateikti parametrai. 1.2. Apibrėžimai 1.2.1. Analitė: mėginio komponentas, kurio kiekį reikia nustatyti. Terminas "analitė" visur, kur tik reikia, taip pat vartojamas vadinti ir darinius, kurie analizės metu susiformuoja iš analitės. 1.2.2. Standartinė medžiaga: išsamiai apibrėžta medžiaga, kuri pripažįstama esanti tokio analizinio grynumo, kad ją galima vartoti ruošiant kalibracinius tirpalus ir kalibracines kreives. 1.2.3. Sertifikuotoji etaloninė medžiaga: medžiagos ar atskiro pagaminto objekto mėginys, kurio viena ar kelios savybės nustatytos tokiu tikslumu, kad jį galima naudoti kalibruojant prietaisus ar tikrinant matavimo metodo patikimumą. Sertifikavimas atliekamas vykdant techniškai pagrįstas procedūras. Jei negalima gauti jokios sertifikuotosios etaloninės medžiagos, svarbius parametrus galima įvertinti analizuojant pagerintą mėginių medžiagą. Šiame dokumente etaloninės medžiagos skiriamos analizės tikslumui patikrinti. Pastaba: Sertifikuotųjų etaloninių medžiagų, tinkamų tikrinti sunkiųjų metalų ir arseno aptikimo raumenyse, kepenyse ir inkstuose metodų tikslumą, galima gauti Bendrijos etalonų biure, Europos Bendrijų Taryboje, Briuselyje. 1.2.4. Selektyvumas: metodo geba atskirti matuojamą analitę nuo kitų medžiagų. Ši charakteristika daugiausia priklauso nuo pasirinkto matavimų principo, tačiau gali labai įvairuoti, priklausomai nuo mišinio ar terpės rūšies. Savitasis metodas yra didžiausio selektyvumo metodas. 1.2.5. Tikslumas: šiame dokumente tai yra vidurkio tikslumas. Taikytina sąvoka pateikta standarto ISO 3534-1977 2.83 punkte (vidurkio tikslumas: tikrojo dydžio ir rezultatų vidurkio, kuris būtų gaunamas labai daug kartų kartojant bandymą, artumas). Nustatymo tikslumą iš esmės riboja ir atsitiktinė paklaida, ir sisteminė paklaida, tačiau, kai rezultatas gaunamas atlikus labai daug matavimų, atsitiktinės paklaidos paprastai panaikina viena kitos įtaką, o vidurkio tikslumas priartėja prie sisteminės paklaidos dydžio. Dėl šios priežasties, kai bus atliekama metodų apžvalga, reikia nurodyti, kiek kartų bandymas buvo kartojamas. Tikslumo matas yra vidurkio, nustatyto tiriant sertifikuotąją etaloninę medžiagą, ir jos sertifikuoto dydžio skirtumas, išreikštas procentais nuo sertifikuoto dydžio. 1.2.6. Preciziškumas: pakartojamumo toje pačioje laboratorijoje ir atkuriamumo toje pačioje ir kitose laboratorijose nepastovumas. Visuotinis statistinis terminas "preciziškumas" vartojamas standarto ISO 3534-1977 2.84 punkte apibrėžta prasme (preciziškumas: rezultatų, gautų nustatytomis sąlygomis kelis kartus pakartojus bandymą, artumas). Pagal Direktyvos 85/591/EEB priedą analizės metodų preciziškumo dydžiai, kurie bus pateikti svarstymui dėl jų įtraukimo į tos direktyvos nuostatas, nustatomi tarplaboratorinio bandymo metu ir pageidautina, kad tas bandymas būtų atliktas pagal standarto ISO 5725-1986 reikalavimus. Tam tikslui terminai "pakartojamumas" ir "atkuriamumas" apibrėžiami standarte ISO 5725–1986. Tokių bandymų metu naudojami medžiagos, kurioje yra numatomam patvirtinti paklaidos dydžiui artimas analitės kiekis, mėginiai. Iki to laiko, kol bus tarplaboratoriniu bandymu nustatytas metodo atkuriamumas, paskui per apžvalgą darant pirminę siūlomų metodų atranką, būtina, kad galima būtų naudotis pakartojamumo, atkuriamumo ir rezultatų, gautų tiriant sertifikuotąsias etalonines medžiagas, duomenimis. Terminas "pakartojamumas" čia vartojamas standarto ISO 3534-1977 2.85a punkte apibrėžta prasme (pakartojamumas: kelių nepriklausomų rezultatų, gautų tokiomis pačiomis sąlygomis (tas pats vykdytojas, ta pati įranga, ta pati laboratorija ir trumpas laiko tarpas tarp bandymų) taikant tą patį metodą ir naudojant tą pačią bandymų medžiagą, artumas). Vartojamas pakartojamumo matas yra variacijos koeficientas standarto ISO 3534-1977 2.35 punkte apibrėžta prasme (variacijos koeficientas: standartinio nuokrypio ir aritmetinio vidurkio absoliutinio dydžio santykis). 1.2.7. Aptikimo riba: mažiausias kiekis medžiagos, iš kurios dar galima statistiškai pagrįstai nustatyti analitės buvimo faktą. Aptikimo riba turi būti pateikiama išmatuota sudėties matais, t. y. matuojama μg/kg arba mg/kg (analitė/produktas) kartu nurodant, kokio svorio bandinys (gramais) paprastai naudojamas tyrimuose. Skaitinis aptikimo ribos dydis paprastai yra lygus tuščiųjų bandymų (n ≥ 20) rezultatų vidurkio trigubam standartiniam nuokrypiui. Tuščiasis bandymas apibrėžiamas kaip visa analizinė procedūra, atliekama be tiriamosios medžiagos arba vietoje bandinio paėmus analogišką distiliuoto vandens kiekį. 1.2.8. Jautris: metodo gebos rasti nedidelius analitės kiekio skirtumus matas. Šiame dokumente jautris apibrėžiamas kaip kalibracijos kreivės pokrypis (atsakas/koncentracija) dominančiame lygyje. 1.2.9. Įvykdomumas: nestandartinė analizės procedūros charakteristika. Ji priklauso nuo metodo apimties ir apibrėžiama, pavyzdžiui, visais su mėginiu susijusiais aspektais ir išlaidomis. Kalbant apie pamatinius metodus, dauguma įvykdomumo aspektų yra nesvarbūs, palyginti su kitais šiame dokumente apibrėžiamais kriterijais. Paprastai užtenka to, kad rinkoje galima įsigyti reikalingų reagentų bei įrangos. 1.2.10. Pritaikomumas: reikmių, kurioms siūlomas metodas gali būti pritaikytas be pakeitimų ar tik su nežymiais pakeitimais, sąrašas. 1.2.11. Kiti kriterijai susiję su sunkiųjų metalų ir arseno nustatymu 1.2.11.1. Kiekybės įvertinimas 1.2.11.1.1. Kiekybės įvertinimo riba: mažiausias analitės kiekis, kuris dar gali būti statistiškai patikimai išmatuotas. Jeigu ir tikslumas, ir preciziškumas nekinta tiriant mėginius, kuriuose analitės koncentracija artima aptikimo ribai, tada kiekybės įvertinimo ribos skaitinis dydis lygus tuščiųjų bandymų (n ≥ 20, žr. 1.2.7) rezultatų vidurkio standartiniam nuokrypiui, padaugintam iš šešių. 1.2.11.1.2. Tikslumas: atliekant pakartotinę sertifikuotosios etaloninės medžiagos analizę, vidurkio nuokrypis nuo sertifikuoto dydžio, išreikštas procentais nuo sertifikuoto dydžio, turi neviršyti ± 10 %. 1.2.11.1.3. Preciziškumas, išreiškiamas kaip pakartojamumas: atliekant pakartotinę sertifikuotosios etaloninės medžiagos analizę, vidurkio variacijos koeficientas (CV) (1.2.6) neturi viršyti šių dydžių: | CV | –vidurkis didesnis už 10 ir mažesnis už arba lygus 100 μg/kg | 0,20 | –vidurkis didesnis už 100 ir mažesnis už arba lygus 1000 μg/kg | 0,15 | –vidurkis didesnis už 1000 μg/kg | 0,10 | 1.2.11.1.4. Kalibracinės kreivės Jeigu metodas priklauso nuo kalibracinės kreivės, reikia pateikti tokią informaciją: - jeigu kalibracinė kreivė yra tiesė, – intervalą, kuriame tarp analitės kiekio standartiniuose tirpaluose ir matavimų prietaiso kuriamų signalų stiprumo egzistuoja tiesinė priklausomybė (tiesinė kalibracinės kreivės dalis), - jei kiekybės įvertinimas paremtas netiesine kalibracine kreive, – matematinę formulę, aprašančią kalibracinę kreivę, - priimtiną intervalą, kuriame kiekvieną dieną matavimo prietaisų kuriamo signalo stiprumas darbinėje kalibracijos kreivės dalyje, analizuojant standartinius tirpalus, gali svyruoti, - tipiškos kalibracijos kreivės pavyzdį su pažymėtais visais duomenų taškais ir nurodytais intervalais, kuriuose kreive galima remtis (darbinis intervalas). 1.2.11.2. Jautrumas trukdžiams Turėtų būti nurodyta, kokie bet kurių eksperimento sąlygų, kurios praktiškai gali kisti (pvz., reagentų stabilumas, mėginio sudėtis, pH, temperatūra), svyravimai gali turėti įtakos analizės rezultatams. Metodo apraše nurodoma, kokiomis priemonėmis galima įveikti visus numatomus trukdžius. Kai tik galima, aprašomos sudėties patvirtinimo priemonės. Nepaprastai svarbu, kad būtų ištirti trukdžiai, kuriuos gali sukelti terpės sudėtinės dalys. Todėl reikia nurodyti nors didžiausią mėginio kiekį, dėl kurio nekyla jokių trukdžių įvertinant analitės kiekį (tinkamai suskaidžius ir "išvalius"). Atliekant atomų absorbcijos spektrometriją, ypač tada, kai naudojamas grafito krosnies metodas, dėl neteisingų fono pataisų gali būti nustatyti klaidingi (per dideli) dydžiai. Todėl pamatinių metodų aprašuose turi būti pateikta smulki informacija apie taikomų fono pataisų sistemos veiksmingumą. Apskritai šiuo metu laikoma, kad patikimiausios yra fono pataisos, paremtos Zemano principu, tačiau poreikius gali patenkinti ir deuterio lempos bei Smito–Hieftjė korektoriai. 1.2.11.3. Ryšys tarp didžiausių leistinų kiekių ir analizės ribų Tais atvejais, kai yra nustatomas didžiausias leidžiamas elemento kiekis, kiekybės įvertinimo riba turi neviršyti to kiekio, atėmus pakartojamumo standartinio nuokrypio, stebimo tuo metodu tiriant mėginį su didžiausiu leidžiamu kiekiu, dydį, padaugintą iš trijų. Tipiški likučių kiekiai įvairių medžiagų mėginiuose pateikti EEB "Pamatinių metodų eksperimentinių duomenų vadovėlyje" (bus išleistas). 2. SUNKIŲJŲ METALŲ IR ARSENO NUOSĖDŲ KIEKIO ĮVERTINIMO KRITERIJAI 2.1. Bendrieji reikalavimai Laboratorijos, atliekančios kiekybinę sunkiųjų metalų ir arseno analizę, užtikrina, kad vadovaujantis šio skyriaus reikalavimais būtų tenkinami rezultatų interpretacijos kriterijai. Kriterijai nustatyti siekiant identifikuoti analitę ir nustatyti jos kiekį bei išvengti klaidingų teigiamų bandymo rezultatų. Tam, kad būtų patvirtinti, analizės rezultatai turi atitikti konkrečiai analizinei procedūrai nustatytus kriterijus. 2.2. Interpretacijos taisyklės: teigiamo ir neigiamo rezultato sąvokos 2.2.1. Teigiamas rezultatas: jeigu laikantis analizės procedūros mėginyje išmatuotas analitės kiekis yra lygus ar didesnis už nustatyti leidžiamą didžiausią kiekį, pridėjus prie pastarojo iš koeficiento n padaugintą standartinį nuokrypį, atitinkantį didžiausią leidžiamą pagal skirsnį 1.2.11.1.3 matavimų tokiu metodu rezultatų svyravimų koeficientą, kai analizuojami tokie kiekiai, tada mėginyje esantis analitės kiekis viršija didžiausias leidžiamas normas. Analizės rezultatas yra "teigiamas". 2.2.2. Neigiamas rezultatas: jeigu laikantis analizės procedūros mėginyje išmatuotas analitės kiekis yra mažesnis už nustatyti leidžiamą didžiausią kiekį, pridėjus prie pastarojo iš koeficiento n padaugintą standartinį nuokrypį, atitinkantį didžiausią leidžiamą matavimų tokiu metodu rezultatų svyravimų koeficientą, tada laikoma, kad mėginyje esantis analitės kiekis yra mažesnis už didžiausias leidžiamas normas. Analizės rezultatas yra "neigiamas". Pastaba Nr. 1: neigiamas rezultatas neįrodo, kad tikrasis analitės kiekis yra mažesnis už didžiausias leistinas normas. Pastaba Nr. 2: koeficiento n dydis turėtų būti nustatytas atsižvelgus į valdžios institucijoms priimtinos rizikos, kad bus gautas neteisingas teigiamas arba neteisingas neigiamas rezultatas, dydį. 2.3. Bendrasis visos analizės procedūros aptarimas 2.3.1. Mėginio paruošimas Imant mėginį ir toliau su juo dirbant, jo sudėtis neturėtų keistis dėl, pavyzdžiui, džiūvimo, garavimo, gedimo ar užteršimo. 2.3.2. Jautrumas trukdžiams Turėtų būti pateikta dalyje 1.2.11.2 (Jautrumas trukdžiams) nurodyta informacija. 2.3.3. Bendrieji visos analizės procedūros kriterijai 2.3.3.1. Metodo selektyvumas (1.2.4) nurodomas kartu su tiriamos analitės ar terpės skaitmeniniais aptikimo ribos (1.2.7) ir kiekybės įvertinimo ribos (1.2.11.1.1) dydžiais, pasiekiamais taikant konkrečią procedūrą. Pastaba: šią informaciją galima gauti iš bandymo duomenų bei atsižvelgus į teorines prielaidas. 2.3.3.2. Teigiamas ar neigiamas analizės rezultatas galioja tik tuomet, jeigu neperžengiamos tiriamos analitės ar terpės aptikimo ribos ir kiekybės įvertinimo ribos, pasiekiamos taikant konkrečią procedūrą. 2.3.3.3. Analizės kokybės kontrolė Analizuojant kiekvieną tiriamųjų mėginių seriją, viso bandymo metu kartu turi būti atliekama ir etaloninių mėginių su tiksliai žinomu analitės kiekiu gretinamoji analizė. Jeigu tinkamos sertifikuotosios etaloninės medžiagos arba etaloninių mėginių nėra, matavimų kokybė turi būti tikrinama greta kiekvienos tiriamųjų mėginių serijos analizės atliekant rezultatų atkūrimo bandymus (taip pat žr. tikslumo ir preciziškumo reikalavimus skirsniuose 1.2.11.1.2 ir 1.2.11.1.3). 2.4. Mėginių suardymo kriterijai Priklausomai nuo taikomos matavimų sistemos, gali reikėti, kad mėginyje esanti organinė medžiaga būtų daugiau ar mažiau suskaidyta. Galima taikyti mėginio skaidymo sausai paverčiant pelenais, drėgnai skaidant atviroje sistemoje arba skaidant slėgio inde ir aukštesnėje temperatūroje būdus. Kai ieškoma elementų pėdsakų, ypač rūpestingai reikia valyti stiklinius indus ir kitą įrangą. Kiekvieno metodo apraše turi būti pateikti pagrindiniai valymo procedūros principai. Skaidymo procedūrų metu dažnai gali reikėti atlikti potencialiai pavojingus veiksmus, todėl kiekvieno metodo apraše turi būti skyrius su saugaus darbo instrukcijomis. 2.4.1. Reagentai Mineralinės rūgštys, vandenilio peroksidas ir pagalbinės deginimo priemonės, pvz., magnio nitratas, turėtų būti labai švarūs, apskritai – švaresni, negu analizinio grynumo. Keli gamintojai gamina cheminius reagentus, ypač tinkamus sunkiųjų metalų pėdsakams rasti. Kartkartėmis tuščiuoju bandymu reikia patikrinti, kiek cheminių reagentų partijose iš tikrųjų yra tiriamosios medžiagos, ir palyginti gautus rezultatus su ankstesnės partijos rezultatais. 2.4.2. Analitės nuostolių nustatymas Reikia patikrinti, ar nebuvo analitės nuostolių dėl lakių sudėtinių dalių buvimo ar susiformavimo arba dėl netirpių nuosėdų susidarymo. Pageidautina, kad tai būtų daroma analizuojant sertifikuotąją etaloninę medžiagą, kurios terpė kuo tiksliau atitinka tiriamąjį mėginį, bei papildomai atliekant rezultatų atkūrimo bandymus su faktiškai tiriama mėginio medžiaga. Jeigu nėra tinkamos sertifikuotosios etaloninės medžiagos, reikia atlikti rezultatų atkūrimo bandymus analizuojant įvairius analitės kiekius. 2.4.3. Sauso deginimo būdas (netinka gyvsidabriui nustatyti) Taikant sauso deginimo būdą svarbu griežtai stebėti temperatūrą, kad būtų išvengta analitės nuostolių dėl lakumo. Būtina turėti mufelį su programuojamu temperatūros reguliatoriumi, kad būtų galima sudaryti sąlygas procesui pakartoti. Pradinėje deginimo stadijoje, iki 350 °C, temperatūra turi kilti lėtai, apie 50 °C per valandą, kad mėginyje esanti organinė medžiaga nesudegtų, kaip lokaliai atsitinka esant daug didesnei temperatūrai (iki 800 °C–900 °C), ir taip nebūtų sunaikintos analitės. Jeigu nenaudojama jokių pagalbinių deginimo priemonių, didžiausia proceso temperatūra turi neviršyti 450 °C–500 °C. Jei į mėginį pridedama pagalbinių deginimo priemonių, pvz., sieros rūgšties, magnio nitrato ar magnio oksido, temperatūrą galima padaryti ir aukštesnę, nesunaikinant dominančių medžiagų. Tačiau dėl pagalbinių deginimo priemonių pelenai gali blogai tirpti. Kai būtina, deginimo procesas gali būti trumpai pakartotas, į pelenus pridėjus truputį azoto rūgšties, kol pelenuose daugiau nebesimatys anglies nuosėdų (juodų dalelių). Siekiant sumažinti užteršimo galimybę, mufelio dėkluose neturi būti didelių tiriamųjų elementų kiekių. 2.4.4. Atmosferos slėgis ir mineralinės rūgštys Taikant skaidymo atmosferos slėgyje metodus suvartojami palyginti dideli reagentų kiekiai, vadinasi, jų užterštumas turi būti kuo mažesnis (žr. 2.4.1). Skaidymo metu turi būti išlaikomos oksidacijos sąlygos, kad medžiaga neimtų anglėti; jeigu prasideda anglėjimas, reikia nedelsiant įpilti kelis mililitrus oksiduojančios rūgšties (azoto rūgšties ar perchloro rūgšties). Smarkiai suanglėjęs mėginys toliau sunkiai skaidomas; taip pat dėl suanglėjimo gali išgaruoti analitės (arsenas, gyvsidabris). Jeigu praskiestas galutinis skaidymo produktas turi būti tiriamas liepsnoje ar grafito krosnyje AAS metodu, pasitaikančios nedidelės molekulinės masės organinių molekulių liekanos gali ir netrukdyti matuoti. Tokiais atvejais gali pakakti skaidymo panaudojant sieros ar azoto rūgštis. Sudegintuose produktuose, kuriuos reikia analizuoti DPASV metodu arba iš kurių analitė turi būti išgaunama organiniais kompleksodariniais reagentais, neturi būti jokių organinių medžiagų liekanų. Tokiais atvejais galutinis skaidymo produktas gaunamas naudojant perchloro rūgštį ir (arba) vandenilio peroksidą. 2.4.5. Skaidymas slėgio inde Taikant šį metodą, reikia naudoti tik tinkamos konstrukcijos slėgio indus ir krosneles. Ypač tais atvejais, kai naudojamos mikrobangų krosnelės, jos turi būti specialiai sukurtos darbui laboratorijoje. Toks reikalavimas turi būti aiškiai nurodytas bet kokio pamatinio metodo, kuriame propaguojamas šis būdas ar leidžiama jį naudoti, protokole. Pagrindinis šio būdo apribojimas yra tas, kad rinkoje įsigyjamuose plačiausiai paplitusių tipų įrenginiuose galima suardyti nedidelį mėginio kiekį. Paprastai gautus skaidymo produktus praskiedus galima tiesiogiai tirti liepsnoje ar grafito krosnyje AAS metodu. Kai sudegintą produktą reikia analizuoti DPASV metodu arba iš jo analitė turi būti išgaunama organiniais kompleksodariniais reagentais, reikės papildomo skaidymo naudojant perchloro rūgštį ir (arba) vandenilio peroksidą. 2.5. Atomų absorbcijos spektrometrijos (AAS) kriterijai Apskritai spektrometro nustatymus reikia pasirinkti pagal gamintojo rekomendacijas. Tikrinti, kaip veikia visa įranga, patartina prieš kiekvienos mėginių serijos matavimus ir po jų tiriant standartinius tirpalus bei pagal rezultatus braižant kalibracinę kreivę. Kai tik įmanoma, rezultatus reikia patikrinti pakartojant bandymą, tik matuojant alternatyvią absorbcijos liniją. Jeigu apskaičiavimas atliekamas standartinės sudėties metodu, reikia žiūrėti, kad nebūtų peržengtos kalibracinės kreivės tiesinės atkarpos ribos. 2.5.1. AAS, liepsna Kalibracijos etalonas turi būti paruoštas tirpalo terpėje, kuo labiau atitinkančioje tiriamuosius mėginio tirpalus (pvz., pagal rūgščių koncentraciją), kad matavimų rezultatai būtų palyginami. Jeigu atskiriant analitę nuo priemaišų ar nustatant koncentraciją taikoma ekstrakcijos procedūra, ėmus tirti naujo tipo mėginio terpę reikia patikrinti kiekvieno etapo veiksmingumą. Nors foninė absorbcija naudojant liepsną sudaro daug mažiau trukdžių, negu naudojant grafito krosnį, vis dėlto kiekvieną kartą būtina patikrinti, ar nereikia įvesti fono pataisų. 2.5.2. AAS, grafito krosnis Taikant terpės modifikaciją kartu su Lvovo platformos atomizacija galima nustatyti analitės kiekius, pasinaudojant kalibracine kreive, nubrėžta matuojant etaloninius vandeninius tirpalus. Kad nebūtų gauti dideli rezultatai tuščiųjų bandymų metu, reagentai, kuriais modifikuojama terpė, turi būti kuo švaresni. Pagrindinė paklaida taikant AAS metodą ir naudojant grafito krosnį atsiranda dėl to, kad nėra veiksmingo ir patikimo būdo įvertinti fono pataisą. Todėl fono pataisos, taikomos matavimų rezultatams, veiksmingumas turi būti labai rūpestingai patikrintas. Prireikus rezultatus galima patikrinti du ar tris kartus praskiedžiant ištirtą tirpalą ir matuojant dar kartą. 2.5.3. Gyvsidabrio nustatymas šaltų garų atomų absorbcijos spektrometrijos metodu Dėl nuostolių, atsirandančių medžiagai garuojant, gyvsidabrio negalima ieškoti skaidant mėginį sauso deginimo būdu. Dėl tiriamame tirpale esančių lakių organinių medžiagų gali būti gauti klaidingi rezultatai. Tokio reiškinio poveikis turi būti pašalinamas tiriant du kiekvieno tiriamojo tirpalo bandinius – su paladžio chloridu stiklo vatoje pripildytu vamzdeliu, įstatytu dujų sraute tarp tirpalo ir detektoriaus sugeriančio elemento, ir be jo. Kai įstatytas paladžio chlorido vamzdelis, absorbcijos kreivėje neturi būti jokios smailės. Jeigu tyrimas paremtas gyvsidabrio absorbcija aukso vatoje ir po to vykstančia termine desorbcija, patikrinimo su paladžio chloridu galima neatlikti. 2.5.4. Arseno (As) nustatymas atomų absorbcijos spektrometrijos hidridų metodu Organiniai junginiai, kuriuose yra arseno, gali būti labai patvarūs, todėl būtina atlikti visišką oksidacinį skaidymą, kad būtų gauti teisingi arseno kiekio duomenys. Turi būti taikomas drėgno skaidymo būdas, o po skaidymo slėgio inde turi būti atliekama paskutinė skaidymo fazė naudojant perchloro rūgštį, vandenilio peroksidą ar kitus stipresnius oksiduojančius reagentus, pavyzdžiui, kalio permanganatą. Ieškant arseno taip pat galima taikyti sauso deginimo būdą papildomai pridedant magnio nitrato ir magnio oksido mišinio. Nepamirština, kad taikant šį būdą, absorbcijos kreivės plotui ir aukščiui didelę įtaką gali daryti tiriamojo tirpalo terpės sudėtinės dalys, taip pat apskaičiavimai paprastai atliekami standartinės sudėties būdu. AsH3 išeiga ir susidarymo greitis druskos rūgšties tirpale reaguojant su NaBH4 priklauso nuo arseno oksidacijos greičio. AsIII paruošiamųjų reakcijos procedūrų metu turi būti panaudotas paversti visą esantį arseną į AsIII arba AsV, o matavimų įranga turi būti sukalibruota naudojant atitinkamai AsIII arba AsV tirpalus. 2.6. Anodinio nuskurdinimo voltamperometrijos, taikant diferencialinę impulsinę poliarografiją, (DPASV) kriterijai Nepaprastai svarbu prieš taikant DPASV metodą visiškai suardyti mėginiuose esančią organinę medžiagą. Tam tinka sauso deginimo būdas. Voltamperometrogramose kadmio ir švino smailės turėtų būti visiškai atsiskyrusios. Voltamperometrogramoje neturėtų būti jokių plačių signalų, kurie atsiranda, kai yra organinių medžiagų. DPASV metodu gautų rezultatų kreivių smailių aukščiui gali turėti įtakos neorganinės sudėtinės terpės dalys. Todėl kiekis turi būti nustatomas standartinės sudėties būdu. Metodo apraše turi būti pateikta tipiškos mėginio tirpalo poliarogramos pavyzdys. 2.7. Kolorimetrijos metodų kriterijai (arsenui) Kaip ir hidridų metodo atveju, nepaprastai svarbu visiškai suardyti visas organines medžiagas, tarp jų ir organinius arseno junginius (žr. 2.5.4). [1] OL L 372, 1985 12 31, p. 50. --------------------------------------------------