KOMISIJOS REKOMENDACIJA (ES) 2017/2338

2017 m. lapkričio 16 d.

dėl bendro „Grąžinimo vadovo“ valstybių narių kompetentingoms institucijoms, vykdančioms su grąžinimu susijusias užduotis

EUROPOS KOMISIJA,

atsižvelgdama į Sutartį dėl Europos Sąjungos veikimo, ypač į jos 292 straipsnį,

kadangi:

PRIĖMĖ ŠIĄ REKOMENDACIJĄ:

(1) 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008 12 24, p. 98).

(2) 2015 m. spalio 1 d. Komisijos rekomendacija C(2015) 6250 dėl bendro „Grąžinimo vadovo“, skirto valstybių narių kompetentingoms institucijoms, vykdančioms su grąžinimu susijusias užduotis.

(3) 2017 m. kovo 7 d. Komisijos rekomendacija C(2017) 1600 dėl grąžinimo veiksmingumo padidinimo įgyvendinant Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2008/115/EB.

(4) 2013 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1053/2013, kuriuo sukuriamas tikrinimo, kaip taikoma Šengeno acquis, vertinimo ir stebėsenos mechanizmas, ir panaikinamas 1998 m. rugsėjo 16 d. Vykdomojo komiteto sprendimas, įsteigiantis Šengeno įvertinimo ir įgyvendinimo nuolatinį komitetą (OL L 295, 2013 11 6, p. 27).

PRIEDAS

GRĄŽINIMO VADOVAS

1. SĄVOKŲ APIBRĖŽTYS 87

1.1. Trečiosios šalies pilietis 87

1.2. Neteisėtas buvimas 88

1.3. Grąžinimas 90

1.4. Sprendimas grąžinti 90

1.5. Įsakymas išsiųsti 91

1.6. Pasislėpimo pavojus 91

1.7. Savanoriškas išvykimas 93

1.8. Pažeidžiami asmenys 94

2. TAIKYMO SRITIS 94

2.1. Sienos kirtimo atvejai. 2 straipsnio 2 dalies a punktas 95

2.2. Specialios apsaugos priemonės, skirtos sienos kirtimo atvejams 96

2.3. Baudžiamosios teisės ir ekstradicijos taikymo atvejai 97

3. PALANKESNĖS NUOSTATOS 98

4. SANKCIJOS UŽ MIGRACIJOS TAISYKLIŲ PAŽEIDIMUS 98

5. SULAIKYMAS IR PRIEVOLĖ PRIIMTI SPRENDIMĄ GRĄŽINTI 100

5.1. Sulaikymas per patikrinimą išvykstant 102

5.2. Asmenys, kurių atžvilgiu sprendimą grąžinti priėmė kita valstybė narė 102

5.3. Ryšys su Dublino taisyklėmis 103

5.4. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, turintis teisę būti kitoje valstybėje narėje 104

5.5. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, kuriam taikomi galiojantys dvišaliai valstybių narių susitarimai 106

5.6. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, besinaudojantis humanitariniu (ar kitu) leidimu 107

5.7. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, dėl kurio pradėta leidimo galiojimo pratęsimo procedūra 107

5.8. Direktyvose dėl teisėtos migracijos nustatytos specialios taisyklės dėl readmisijos tarp valstybių narių judėjimo Sąjungos viduje atvejais 108

6. SAVANORIŠKAS IŠVYKIMAS 108

6.1. Pratęstas savanoriško išvykimo laikotarpis 109

6.2. Prievolės iki savanoriško išvykimo 110

6.3. Kontrargumentai 110

6.4. Praktinė atitiktis. Tranzitas sausuma 111

6.5. Praktinė atitiktis. Tranzitas oro transportu 112

6.6. Savanoriško išvykimo registravimas 113

7. IŠSIUNTIMAS 113

7.1. Išsiuntimas oro transportu 115

7.2. Tranzitas oro transportu 118

7.3. Jungtinės išsiuntimo oro transportu operacijos 118

7.4. Europos sienų ir pakrančių apsaugos agentūros koordinuojamos grąžinimo operacijos 119

8. PRIVERSTINIO GRĄŽINIMO STEBĖSENA 119

9. IŠSIUNTIMO ATIDĖJIMAS 120

10. NELYDIMŲ NEPILNAMEČIŲ GRĄŽINIMAS 121

10.1. Atitinkamų įstaigų teikiama pagalba 122

10.2. Grąžinimas šeimos nariui, paskirtam globėjui ar į tinkamą priėmimo centrą 123

11. DRAUDIMAI ATVYKTI 123

11.1. Poveikis ES mastu 124

11.2. SIS II naudojimas 125

11.3. Procedūriniai klausimai 125

11.4. Draudimų atvykti taikymo priežastys 125

11.5. Draudimų atvykti trukmė 126

11.6. Draudimų atvykti panaikinimas, laikotarpio sutrumpinimas ir sustabdymas 127

11.7. Sankcijos, taikomos, kai nesilaikoma draudimo atvykti 128

11.8. Valstybių narių konsultacijos 128

11.9. Ankstesni draudimai atvykti 129

12. PROCEDŪRINĖS APSAUGOS PRIEMONĖS 130

12.1. Teisė į gerą administravimą ir teisė būti išklausytam 130

12.2. Su grąžinimu susiję sprendimai 131

12.3. Sprendimų forma ir vertimas 133

12.4. Teisių gynimo priemonės 134

12.5. Lingvistinė pagalba ir nemokama teisinė pagalba 135

13. APSAUGOS PRIEMONĖS IKI GRĄŽINIMO 137

13.1. Rašytinis patvirtinimas 138

13.2. Užsitęsę pažeidimai 138

14. SULAIKYMAS 139

14.1. Sulaikymą pateisinančios aplinkybės 139

14.2. Sulaikymo forma ir pirminė peržiūra 142

14.3. Reguliari sulaikymo peržiūra 142

14.4. Sulaikymo užbaigimas 143

14.4.1. Pagrįstos tikimybės išsiųsti nebuvimas 144

14.4.2. Maksimalaus sulaikymo laikotarpio pabaiga 144

14.5. Pakartotinis grąžinamųjų asmenų sulaikymas 146

14.6. Švelnesnių priverstinių priemonių taikymas pasibaigus sulaikymui 146

15. SULAIKYMO SĄLYGOS 146

15.1. Pirminis policijos vykdomas sulaikymas 146

15.2. Specialių centrų naudojimas, remiantis bendrąja taisykle 147

15.3. Atskyrimas nuo kalinių 148

15.4. Materialinės sulaikymo sąlygos 148

16. NEPILNAMEČIŲ IR ŠEIMŲ SULAIKYMAS 153

17. NEPAPRASTOSIOS PADĖTYS 155

18. PERKĖLIMAS Į NACIONALINĘ TEISĘ, AIŠKINIMAS IR PEREINAMOJO LAIKOTARPIO PRIEMONĖS 156

19. ŠALTINIAI IR DOKUMENTAI, KURIAIS REMTASI 157

20. SANTRUMPOS 159

PRATARMĖ

Šiame „Grąžinimo vadove“ pateikiamos gairės nacionalinėms institucijoms, įgaliotoms atlikti su grąžinimu susijusias užduotis, įskaitant policiją, sienos apsaugos, migracijos tarnybas, sulaikymo centrų ir stebėsenos įstaigų darbuotojus.

Jis apima valstybių narių taikomus standartus ir procedūras, skirtus grąžinti neteisėtai esančius trečiųjų šalių piliečius, ir yra pagrįstas šį klausimą reglamentuojančiomis Sąjungos teisinėmis priemonėmis, visų pirma Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB (1) (toliau – Grąžinimo direktyva). Praktikoje grąžinimo procedūros dažnai susijusios su kitų rūšių procedūromis (prieglobsčio procedūromis, sienų kontrolės procedūromis, procedūromis dėl teisės atvykti, būti ar gyventi), kurias reglamentuoja kiti atitinkami Sąjungos ir nacionalinės teisės aktai. Tokiais atvejais valstybės narės turėtų užtikrinti, kad įvairios tokias procedūras vykdančios institucijos glaudžiai bendradarbiautų.

Pirmoji vadovo versija buvo priimta 2015 m. spalio mėn. (2) Dabartinė versija, kuri buvo patikslinta 2017 m., grindžiama 2017 m. kovo 7 d. Komisijos rekomendacija (3); joje pateikta papildomų gairių nacionalinėms institucijoms, kaip taikyti Grąžinimo direktyvos taisykles, kad būtų pagerintas grąžinimo sistemų veiksmingumas visiškai užtikrinant pagrindinių teisių laikymąsi.

Be tinkamų standartų ir procedūrų, veiksminga grąžinimo sistema turi būti grindžiama racionalia ir gerai integruota kompetencijų organizavimo nacionaliniu lygmeniu sistema. Tai reiškia gebėjimą sutelkti visus su grąžinimo procedūromis susijusius subjektus (pavyzdžiui, teisėsaugos ir imigracijos institucijas, taip pat teismus, vaikų apsaugos institucijas, medicinos ir socialines tarnybas, sulaikymo centrų darbuotojus) ir derinti jų veiksmus, atsižvelgiant į jų vaidmenį ir įgaliojimus, kad įvairios institucijos sparčiai ir tinkamai reaguotų atskirais asmenų grąžinimo atvejais. Nacionalinėms grąžinimo sistemoms reikia pakankamo skaičiaus kvalifikuotų ir kompetentingų darbuotojų, kuriuos būtų galima greitai sutelkti – esant poreikiui, visą parą visomis savaitės dienomis – visų pirma, kai didėja našta vykdant grąžinimo sprendimus, ir kurie prireikus gali būti dislokuoti prie Sąjungos išorės sienos, kad būtų imtasi neatidėliotinų priemonių išaugusiems migracijos srautams valdyti. Šiuo tikslu turėtų būti užtikrintas nuolatinis keitimasis operatyvine informacija su Europos sienų ir pakrančių apsaugos agentūra bei kitomis valstybėmis narėmis ir galimybė naudotis technine ir operatyvine parama, kurią gali teikti agentūra.

Kad grąžinimo sistemos būtų tinkamos reaguoti į problemas, valstybės narės turėtų kuo geriau išnaudoti Grąžinimo direktyvoje numatytas lankstumo priemones ir reguliariai peržiūrėti savo struktūras bei grąžinimo pajėgumus ir juos pritaikyti pagal realius poreikius, kad jie išliktų veiksmingi.

Šiuo vadovu nesukuriama jokių teisiškai įpareigojančių prievolių valstybėms narėms, nenustatoma jokių naujų teisių ar pareigų. Jis didele dalimi paremtas darbu, kurį valstybės narės ir Komisija 2009–2017 m. atliko Grąžinimo direktyvos 2008/115/EB ryšių palaikymo komitete, ir jame sistemingai bei apibendrintai aprašomos šiame forume įvykusios diskusijos, kurios nebūtinai atspindi valstybių narių susitarimą dėl teisės aktų aiškinimo.

Aiškinamojoje vadovo dalyje pateiktos papildomos rekomendacijos dėl naujai iškilusių klausimų (pavyzdžiui, naujų Europos Sąjungos Teisingumo Teismo sprendimų, tarptautinių standartų). Teisiškai privalomi tik teisės aktai, kuriais pagrįstas šis vadovas arba į kuriuos jame pateikta nuoroda, ir jie gali būti taikomi nacionalinėje jurisdikcijoje. Teisiškai privalomus Sąjungos teisės aiškinimus gali teikti tik Europos Sąjungos Teisingumo Teismas.

1. SĄVOKŲ APIBRĖŽTYS

1.1. Trečiosios šalies pilietis

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 1 dalis; Šengeno sienų kodekso (4) 2 straipsnio 5 dalis

Asmuo, kuris nėra Sąjungos pilietis, kaip apibrėžta Sutarties 17 straipsnio 1 dalyje, ir kuris nėra asmuo, besinaudojantis laisvo judėjimo teise pagal Sąjungos teisę, kaip apibrėžta Šengeno sienų kodekso 2 straipsnio 5 dalyje.

Toliau nurodytų kategorijų asmenys nelaikomi trečiųjų šalių piliečiais:

— SESV 20 straipsnio 1 dalyje (anksčiau – Sutarties 17 straipsnio 1 dalis) nurodyti Sąjungos piliečiai, t. y. ES valstybės narės pilietybę turintys asmenys (5),

— asmenys, turintys EEE ar Šveicarijos pilietybę,

— Sąjungos piliečių, besinaudojančių laisvo judėjimo teise pagal SESV 21 straipsnį ar Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/38/EB, šeimos nariai (6),

— EEE ar Šveicarijos piliečių, besinaudojančių tokiomis pačiomis laisvo judėjimo teisėmis kaip ir Sąjungos piliečiai, šeimos nariai.

Visi kiti asmenys, taip pat ir asmenys be pilietybės (7), laikytini trečiųjų šalių piliečiais.

Papildomas paaiškinimas:

— ES, EEE ar Šveicarijos piliečių šeimos nariai, kurie dėl to turi teisę atvykti ir gyventi su Sąjungos piliečiu priimančiojoje valstybėje narėje neatsižvelgiant į pilietybę, yra: a) sutuoktinis ir partneris, su kuriuo ES, EEE ar Šveicarijos pilietis sudarė registruotą partnerystę, jei tokia partnerystė sudaryta remiantis valstybės narės teisės aktais ir priimančioji valstybė narė pagal savo teisės aktus pripažįsta ją lygiavertę santuokai; b) 21 metų nesulaukę tiesioginiai palikuonys arba išlaikomi asmenys, įskaitant sutuoktinio arba registruoto partnerio palikuonis ar išlaikomus asmenis; c) išlaikomi tiesioginiai tiesiosios aukštutinės linijos giminaičiai, įskaitant atitinkamus sutuoktinio arba registruoto partnerio giminaičius. Be a–c punktuose išvardytų kategorijų, kiti šeimos nariai pagal Sąjungos teisę tam tikromis aplinkybėmis taip pat turi teisę laisvai judėti, visų pirma tuomet, kai jiems suteikta teisė atvykti ir gyventi pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais įgyvendinama Direktyvos 2004/38/EB 3 straipsnio 2 dalis.

— Trečiosios šalies pilietis, kurio prašymą būti pripažintam Sąjungos piliečio, besinaudojančio Sąjungos laisvo judėjimo teise pagal SESV 21 straipsnį ar Direktyvą 2004/38/EB, šeimos nariu atmetė valstybė narė, gali būti laikomas trečiosios šalies piliečiu. Todėl tokie asmenys gali patekti į Grąžinimo direktyvos taikymo sritį, o tai reiškia, kad turės būti taikomi joje numatyti būtiniausi standartai, procedūros ir teisės. Tačiau, kiek tai susiję su galimu skundu dėl sprendimo, kuriuo nesuteikiama galimybė pasinaudoti Direktyva 2004/38/EB, Komisija mano, kad asmuo, remiantis palankesne Grąžinimo direktyvos 4 straipsnio nuostata, ir toliau galės naudotis procedūrinėmis apsaugos priemonėmis, numatytomis Direktyvos 2004/38/EB VI skyriuje (pavyzdžiui, dėl sprendimo pranešimo ir pagrindimo, laiko, per kurį galima savanoriškai išvykti iš teritorijos, teisių gynimo procedūrų).

1.2. Neteisėtas buvimas

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 2 dalis; Šengeno sienų kodekso 6 straipsnis

Trečiosios šalies piliečio, kuris neatitinka arba nebeatitinka Šengeno sienų kodekso 5 straipsnyje nustatytų atvykimo sąlygų ar kitų atvykimo, buvimo ar gyvenimo toje valstybėje narėje sąlygų, buvimas valstybės narės teritorijoje.

Ši labai plati apibrėžtis apima visus trečiųjų šalių piliečius, kuriems teisės aktais nesuteikta teisė būti valstybėje narėje. Bet kuris trečiosios šalies pilietis, fiziškai esantis ES valstybės narės teritorijoje, ten yra arba teisėtai, arba neteisėtai. Trečios galimybės nėra.

Nacionaline teise pagrįstos teisinės fikcijos, kai asmuo, fiziškai esantis specialiai nurodytose valstybės teritorijos dalyse (pavyzdžiui, tranzito ar tam tikrose pasienio zonose), nelaikomas „esančiu teritorijoje“, šiuo atveju neturi reikšmės, nes tai pažeistų vienodo ES grąžinimo acquis taikymo principą. Tačiau valstybės narės gali nuspręsti šios kategorijos asmenims netaikyti tam tikrų grąžinimo acquis nuostatų (žr. 2 skirsnį).

2016 m. kodifikavus Šengeno sienų kodeksą (ŠSK), Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 2 dalies nuoroda į ŠSK 5 straipsnį skaitoma kaip nuoroda į dabartinį ŠSK 6 straipsnį.

Pavyzdžiui, toliau nurodytų kategorijų trečiųjų šalių piliečiai laikomi neteisėtai esančiais atitinkamoje valstybėje narėje:

— asmenys, kurių leidimo gyventi ar vizos galiojimas pasibaigė,

— asmenys, kurių leidimas ar viza panaikinti,

— prieglobsčio prašytojai, kurių prašymai suteikti prieglobstį atmesti,

— prieglobsčio prašytojai, kuriems įteiktas sprendimas, kuriuo jie netenka teisės būti šalyje kaip prieglobsčio prašytojai,

— asmenys, kuriems prie sienos nesuteikta teisė atvykti,

— asmenys, sulaikyti dėl neteisėto sienos kirtimo,

— neteisėti migrantai, sulaikyti valstybių narių teritorijoje,

— asmenys, sulaikyti, kai neturėdami teisės aktais numatytos teisės vyksta tranzitu per valstybės narės teritoriją į kitą valstybę narę,

— asmenys, neturintys teisės būti valstybėje narėje, kurioje jie sulaikyti (nors ir turintys teisę būti kitoje valstybėje narėje),

— asmenys, esantys valstybės narės teritorijoje savanoriško išvykimo laikotarpiu,

— asmenys, kuriems taikomas atidėtas išsiuntimas.

Toliau nurodytų kategorijų asmenys nelaikomi neteisėtai esančiais, nes jie turi teisės aktais numatytą teisę būti (ji gali būti tik laikina) atitinkamoje valstybėje narėje:

— prieglobsčio prašytojai, esantys valstybėje narėje, kurioje jiems suteikta teisė būti, kol vykdoma prieglobsčio procedūra,

— asmenys be pilietybės, esantys valstybėje narėje, kurioje pagal nacionalinę teisę jiems suteikta teisė būti, kol vykdoma asmens be pilietybės statuso nustatymo procedūra,

— asmenys, esantys valstybėje narėje, kur jiems suteiktas oficialus toleravimo statusas (jei pagal nacionalinę teisę toks statusas prilygsta „teisėtam buvimui“),

— sukčiaujant įgyto leidimo turėtojai tol, kol leidimas neatšauktas ar nepanaikintas ir vis dar laikomas galiojančiu leidimu.

Papildomas paaiškinimas:

— Asmenų, kurių prašymas išduoti leidimą gyventi dar neišnagrinėtas, buvimas gali būti teisėtas arba neteisėtas, atsižvelgiant į tai, ar jie turi galiojančią vizą arba kitą teisę būti.

— Neteisėtam buvimui netaikoma minimalios trukmės ar trečiosios šalies piliečio ketinimo neteisėtai pasilikti valstybės narės teritorijoje sąlyga. Žr. ESTT sprendimo Affum (8), C-47/15, 48 punktą.

— Asmenų, pateikusių prašymą pratęsti pasibaigusio galiojimo leidimą, buvimas yra neteisėtas, jei valstybės narės nacionalinėje teisėje nenustatyta kitaip (taip pat žr. 5.7 skirsnį).

— Trečiųjų šalių piliečių, kuriems jau pritaikyta Grąžinimo direktyvoje nustatyta grąžinimo procedūra ir kurie valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, nesant jokių pateisinamų negrąžinimo priežasčių (ESTT sprendimo Achughbabian (9), C-329/11, 48 punkte aprašyta situacija), buvimas yra neteisėtas. ESTT sprendime Achughbabian daroma speciali nuoroda yra susijusi tik su nacionalinės baudžiamosios teisės priemonių suderinamumu su Grąžinimo direktyva. Šiame sprendime nieko nepasakyta apie Grąžinimo direktyvos taikymo sritį ir taikytinumą, taigi 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta bendroji taisyklė ir toliau galioja: „arba A, arba B“, t. y. arba asmens buvimas yra neteisėtas ir Grąžinimo direktyva taikytina, arba asmuo turi teisę būti, ir Grąžinimo direktyva netaikytina.

1.3. Grąžinimas

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 3 dalis

„Grąžinimas“ – trečiosios šalies piliečio grįžimo procesas – savanoriškai vykdant prievolę grįžti arba priverstinai – į:

1) asmens kilmės šalį arba

2) tranzito šalį pagal Bendrijos ar dvišalius readmisijos susitarimus, ar kitas nuostatas, arba

3) kitą trečiąją šalį, į kurią atitinkamas trečiosios šalies pilietis savanoriškai nusprendžia grįžti ir į kurią jis būtų priimtas.

Šioje apibrėžtyje tiksliai nurodyta, ką galima laikyti „grąžinimu“ ir ko negalima laikyti „grąžinimu“ įgyvendinant Grąžinimo direktyvą. Pagal Sąjungos teisę neteisėtai esančio trečiosios šalies piliečio perdavimas atgal kitai valstybei narei nelaikomas „grąžinimu“. Vis dėlto toks veiksmas išimties tvarka įmanomas pagal dvišalius readmisijos susitarimus ar Dublino taisykles. Rekomenduojama tai vadinti „perdavimu atgal“ arba „perdavimu“, o ne „grąžinimu“.

Ši apibrėžtis taip pat reiškia, kad valstybės narės privalo vykdyti grąžinimą į trečiąsias šalis tik vienoje iš trijų įtraukų išvardytomis aplinkybėmis. Todėl, pavyzdžiui, be grąžinamojo asmens sutikimo, jo negalima grąžinti į trečiąją šalį, kuri nėra nei kilmės, nei tranzito šalis.

Papildomas paaiškinimas:

— Pirmoje įtraukoje nurodyta „kilmės šalis“ yra trečiosios šalies piliečio pilietybės šalis; asmenų be pilietybės atveju paprastai tai gali būti ankstesnės įprastinės gyvenamosios vietos šalis.

— Antroje įtraukoje nurodyta „tranzito šalis“ yra tik trečioji šalis, ne ES valstybė narė.

— Antroje įtraukoje nurodyti „Bendrijos ar dvišaliai readmisijos susitarimai ar kitos nuostatos“ – tai tik susitarimai su trečiosiomis šalimis. Dvišaliai readmisijos susitarimai tarp valstybių narių čia neturi reikšmės. Tačiau, remiantis tokiais valstybių narių susitarimais, tam tikrais atvejais neteisėtus migrantus galima perduoti atgal kitoms valstybėms narėms pagal Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 3 dalį (žr. 5.5 skirsnį).

— Trečioje įtraukoje vartojama sąvoka „savanoriškai nusprendžia grįžti“ nereiškia savanoriško išvykimo. Čia „savanoriškai“ reiškia tai, kad grąžinamasis asmuo pasirenka, kur išvykti. Toks savanoriškas pasirinkimas, kur išvykti, galimas ir rengiantis išsiuntimo procedūrai: tam tikrais atvejais grąžinamasis asmuo gali pageidauti būti išsiųstas į kitą trečiąją šalį, o ne į tranzito ar kilmės šalį.

— Šalies, į kurią grąžinama, nurodymas išsiuntimo atveju. Jei nustatomas savanoriško išvykimo laikotarpis, grąžinamasis asmuo privalo užtikrinti savo prievolės grįžti per nustatytą laiką įvykdymą, ir iš esmės nėra reikalo nurodyti valstybės, į kurią grąžinama. Tik tokiu atveju, jei valstybės narės turi imtis prievartos priemonių (išsiuntimo), būtina nurodyti trečiąją šalį, į kurią asmuo bus išsiųstas (žr. 1.5 skirsnį).

1.4. Sprendimas grąžinti

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 4 dalis ir 6 straipsnio 6 dalis

Administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, kuriuo konstatuojama arba paskelbiama, kad trečiosios šalies piliečio buvimas yra neteisėtas, ir nustatoma ar nurodoma prievolė grįžti.

„Sprendimo grąžinti“ apibrėžtyje daugiausia dėmesio skiriama dviem esminiams elementams. Sprendime grąžinti turi būti:

1) teiginys dėl buvimo neteisėtumo ir

2) prievolė grįžti.

Sprendime grąžinti gali būti nurodyta ir kita informacija, kaip antai draudimas atvykti, savanoriško išvykimo laikotarpis, valstybė, į kurią grąžinama. Kai šalis, į kurią grąžinama, nenurodoma, valstybės narės turi užtikrinti, kad būtų laikomasi negrąžinimo principo pagal Grąžinimo direktyvos 5 straipsnį.

Valstybėms narėms suteikta nemažai veiksmų laisvės pasirenkant sprendimo grąžinti priėmimo formą (administracinis arba teismo sprendimas ar aktas).

Sprendimas grąžinti gali būti priimtas atskiru aktu ar sprendimu arba kartu su kitais sprendimais, pavyzdžiui, įsakymu išsiųsti ar sprendimu dėl teisėto buvimo pabaigos (žr. 12.1 skirsnį).

Sprendime grąžinti informuojama apie neteisėtą buvimą būtent sprendimą priimančioje valstybėje narėje ir nurodoma prievolė išvykti iš ES valstybių narių ir Šengeno asocijuotųjų valstybių teritorijų. Be to, pažymėtina, kad pagal 11 straipsnį sprendimai grąžinti gali būti priimti kartu su draudimu atvykti, galiojančiu visoje ES (privalomu visoms valstybėms, kurios turi laikytis Grąžinimo direktyvos).

Papildomas paaiškinimas:

— Pagal lanksčią sprendimo grąžinti apibrėžtį nedraudžiama, kad sprendimas, kuriuo įpareigojama grįžti, būtų priimtas kaip baudžiamasis nuosprendis arba vykstant baudžiamajam procesui. Žr. ESTT sprendimo Sagor, C-430/11 (10), 39 punktą.

1.5. Įsakymas išsiųsti

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 5 dalis ir 8 straipsnio 3 dalis

Administracinis ar teismo sprendimas arba aktas, kuriuo nurodoma prievolę grįžti įvykdyti privestinai, t. y. fiziškai išvežti iš valstybės narės.

Įsakymas išsiųsti gali būti priimtas kartu su sprendimu grąžinti (vieno etapo procedūra) arba atskirai (dviejų etapų procedūra). Jei sprendimas grąžinti ir įsakymas išsiųsti priimami kartu per vieno etapo procedūrą, tais atvejais, kai nustatomas savanoriško išvykimo laikotarpis, būtina aiškiai nurodyti, kad išsiunčiama bus tik tuomet, jei prievolė grįžti per nustatytą savanoriško išvykimo laikotarpį nebus įvykdyta.

Atsižvelgiant į valstybių narių prievolę visada laikytis negrąžinimo principo, išsiuntimas (fizinis išvežimas iš valstybės narės) negalimas į nenurodytą paskirties vietą ir galimas tik nurodžius šalį, į kurią grąžinama. Grąžinamajam asmeniui turi būti iš anksto pranešta apie išsiuntimo paskirties vietą, suteikiant jam galimybę nurodyti priežastis, kodėl toks išsiuntimas į nurodytą paskirties vietą, jo manymu, pažeistų negrąžinimo principą, ir pasinaudoti teise pateikti skundą. Komisija rekomenduoja nurodyti šalį, į kurią grąžinama, atskirame sprendime išsiųsti (dviejų etapų procedūra) arba nurodyti šalį, į kurią asmuo bus išsiųstas, jei neįvykdys prievolės grįžti, bendrame sprendime dėl grąžinimo ir išsiuntimo (vieno etapo procedūra) arba trečiosios šalies pilietį informuoti priimant kitą sprendimą ar aktą.

1.6. Pasislėpimo pavojus

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 7 dalis ir 6 konstatuojamoji dalis

Tam tikru atveju esama priežasčių, kurios grindžiamos teisėje apibrėžtais konkrečiais kriterijais, manyti, kad trečiosios šalies pilietis, kuriam turi būti taikoma grąžinimo tvarka, gali pasislėpti.

Pasislėpimo pavojaus buvimas (ar nebuvimas) yra esminis veiksnys sprendžiant, ar nustatyti savanoriško išvykimo laikotarpį ir ar yra poreikis asmenį sulaikyti.

Valstybės narės savo vertinimą dėl galimo pasislėpimo pavojaus turi pagrįsti objektyviais nacionalinės teisės aktuose nustatytais kriterijais. Tai netiesiogiai patvirtinta ESTT sprendime Al Chodor (11), C-528/15, susijusiame su sąvokos „pasislėpimo pavojus“ apibrėžtimi Dublino reglamento 2 straipsnio n punkte (12), kurio tekstas iš esmės atitinka Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 7 dalyje pateiktą apibrėžtį. Šiame sprendime ESTT nusprendė, kad tokie objektyvūs kriterijai turi būti aiškiai nustatyti privalomose visuotinai taikomose nuostatose ir kad suformuotos nacionalinės teismų praktikos, kuri patvirtina nusistovėjusią administracinę praktiką, nepakanka. ESTT taip pat nusprendė, kad, tuo atveju, kai tokių kriterijų nėra nustatyta privalomose visuotinai taikomose nuostatose, sulaikymas turi būti pripažintas neteisėtu.

Nors valstybėms narėms suteikta nemažai veiksmų laisvės nustatant šiuos kriterijus, jos turėtų tinkamai atsižvelgti į toliau nurodytus kriterijus, iš kurių galima numanyti, kad neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis gali pasislėpti:

— dokumentų neturėjimas,

— gyvenamosios vietos, nuolatinės gyvenamosios vietos arba patikimo adreso neturėjimas,

— neatvykimas į atitinkamas institucijas,

— aiškiai išreikštas ketinimas nesilaikyti su grąžinimu susijusių priemonių reikalavimų (pavyzdžiui, sprendimo grąžinti, slapstymosi prevencinių priemonių),

— paskelbtas nuosprendis dėl nusikalstamos veikos, įskaitant kitoje valstybėje narėje padarytą sunkią nusikalstamą veiką (13),

— vykstantys baudžiamieji tyrimai ir procesai,

— sprendimo grąžinti, įskaitant sprendimą, kuriame numatyta prievolė grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį, nevykdymas,

— ankstesnis elgesys (pvz., pabėgimas),

— finansinių išteklių neturėjimas,

— kitoje valstybėje narėje dėl asmens priimtas sprendimas grąžinti,

— reikalavimo vykti į kitos valstybės narės, išdavusios galiojantį leidimą gyventi ar kitą teisę joje būti suteikiantį leidimą, teritoriją nesilaikymas,

— neteisėtas atvykimas į ES valstybių narių ir Šengeno asocijuotųjų valstybių teritoriją.

Nacionalinėje teisėje gali būti nustatyti kiti objektyvus kriterijai, pagal kuriuos nustatomas galimas pasislėpimo pavojus.

Remiantis bendraisiais Sąjungos teisės principais, ypač proporcingumo principu, visi Grąžinimo direktyva pagrįsti sprendimai turi būti priimami atskirai vertinant kiekvieną atvejį. Į pirmiau išvardytus kriterijus reikėtų atsižvelgti bet kuriame etape bendrai vertinant atskirą situaciją, tačiau jie negali būti vienintelis pagrindas automatiškai nuspręsti, kad esama pasislėpimo pavojaus, nes dažnai kelių pirmiau nurodytų kriterijų derinys suteikia pagrindą daryti išvadą, kad esama tokio pavojaus. Būtina vengti bet kokio automatinio vertinimo, kaip antai daryti išvadą, kad neteisėtas atvykimas ar dokumentų neturėjimas reiškia pasislėpimo pavojų. Atliekant tokį vertinimą būtina atsižvelgti į visus svarbius veiksnius, įskaitant atitinkamų asmenų amžių, sveikatą ir socialines sąlygas, kurie gali būti tiesiogiai susiję su trečiosios šalies piliečio galimo pasislėpimo pavojumi ir pagal kuriuos tam tikrais atvejais gali būti daroma išvada, kad pasislėpimo pavojaus nėra, nors asmuo atitinka vieną ar kelis nacionalinėje teisėje įtvirtintus kriterijus.

Be pirmiau minėtų kriterijų, iš kurių galima spręsti apie pasislėpimo pavojų, ir nepažeidžiant atitinkamų trečiųjų šalių piliečių teisių būti išklausytiems ir teisių į veiksmingą gynybą, nacionalinės teisės aktuose taip pat gali būti nurodytos tam tikros objektyvios aplinkybės, kurios laikomos nuginčijamąja prezumpcija, kad esama pasislėpimo pavojaus (t. y. trečiosios šalies pilietis turi įrodyti, kad, nepaisant toliau nurodytų aplinkybių, tokio pavojaus nėra):

— atsisakymas bendradarbiauti nustatant tapatybę, netikrų arba suklastotų tapatybės dokumentų naudojimas, esamų dokumentų sunaikinimas arba kitoks pašalinimas, atsisakymas duoti pirštų atspaudus,

— priešinimasis grąžinimui naudojant smurtą ar sukčiaujant,

— priemonės, kuria siekiama užkirsti kelią pasislėpimui, nesilaikymas (žr. 6.2 skirsnį),

— esamo draudimo atvykti nesilaikymas,

— neleistinas antrinis judėjimas į kitą valstybę narę.

Komisija rekomenduoja tokias nuginčijamąsias prezumpcijas nustatyti nacionalinės teisės aktuose.

1.7. Savanoriškas išvykimas

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 8 dalis

Prievolės grįžti įvykdymas per sprendime grąžinti tam tikslui nustatytą laikotarpį.

Savanoriškas išvykimas pagal Sąjungos grąžinimo acquis reiškia savanoriškai įvykdytą prievolę grįžti į trečiąją šalį. Sąvoka „savanoriškas išvykimas“ neapima atvejų, kai teisėtai esantys trečiųjų šalių piliečiai patys priima sprendimą grįžti į savo šalį. Toks tikrai savanoriškas grįžimas (1 variantas toliau pateiktoje schemoje) nepatenka į Grąžinimo direktyvos taikymo sritį, nes jis susijęs su teisėtu trečiųjų šalių piliečių buvimu. Neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių, kurie dar nepastebėti ar nesulaikyti (pavyzdžiui, užsibuvę asmenys), išvykimas gali patekti į sąvokos „savanoriškas išvykimas“ apibrėžtį. Šiems asmenims jau galioja abstrakti prievolė grįžti pagal Grąžinimo direktyvą ir, kai tik valdžios institucijos sužinos apie jų neteisėtą buvimą (ne vėliau nei per patikrinimą išvykstant, žr. 5.1 ir 11.3 skirsnius), jiems gali būti taikomas sprendimas grąžinti bei draudimas atvykti.

Todėl Grąžinimo direktyvoje reglamentuojami tik toliau nurodyti 2 ir 3 variantai.

Vykimas iš vienos valstybės narės nacionalinės teritorijos į kitos valstybės narės teritoriją pagal 6 straipsnio 2 dalį (žr. 5.4 skirsnį) negali būti laikomas savanorišku išvykimu. Savanoriško išvykimo apibrėžtis visuomet reiškia, jog išvykstama į trečiąją šalį. Konkrečios tranzito sausumos keliais per kitų valstybių narių teritorijas taisyklės, taikytinos savanoriško išvykimo atvejais, pateiktos 6.4 skirsnyje.

1.8. Pažeidžiami asmenys

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 3 straipsnio 9 dalis

Nepilnamečiai, nelydimi nepilnamečiai, neįgalieji, pagyvenę žmonės, nėščios moterys, vieniši tėvai, turintys nepilnamečių vaikų, bei asmenys, kurie buvo kankinti, išprievartauti ar patyrė kitokių formų sunkų psichologinį, fizinį ar seksualinį smurtą.

Priešingai nei prieglobsčio acquis naudojama pažeidžiamų asmenų apibrėžtis (žr., pavyzdžiui, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES (14) (Priėmimo sąlygų direktyva) 21 straipsnį arba Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES (15) (Priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų direktyva) 20 straipsnio 3 dalį), Grąžinimo direktyvoje ši apibrėžtis pateikta išsamaus sąrašo forma.

Tačiau poreikis ypač atsižvelgti į pažeidžiamų asmenų padėtį ir jų specifinius poreikius grąžinimo atvejais būdingas ne tik 3 straipsnio 9 dalyje aiškiai nurodytoms pažeidžiamų asmenų kategorijoms. Komisija rekomenduoja valstybėms narėms atkreipti dėmesį ir į kitas išskirtines pažeidžiamumo aplinkybes, pavyzdžiui, nurodytas prieglobsčio acquis, kuriose atsiduria prekybos žmonėmis arba moterų lyties organų žalojimo aukos, sunkiai sergantys asmenys ar asmenys, turintys psichikos sutrikimų.

Poreikis ypač atsižvelgti į pažeidžiamų asmenų padėtį neturėtų apsiriboti Grąžinimo direktyvoje konkrečiai nurodytais atvejais (savanoriško išvykimo, atidėto grąžinimo ir sulaikymo laikotarpiais). Todėl Komisija rekomenduoja valstybėms narėms atliekant kiekvieno atvejo konkrečių aplinkybių vertinimą atsižvelgti į pažeidžiamų asmenų poreikius visais grąžinimo procedūros etapais.

2. TAIKYMO SRITIS

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 2 straipsnis ir 4 straipsnio 4 dalis

Grąžinimo direktyvos taikymo sritis yra plati ir apima visus trečiųjų šalių piliečius, neteisėtai esančius valstybės narės teritorijoje. Šiuo metu Grąžinimo direktyvos privalo laikytis šios valstybės narės:

— visos ES valstybės narės, išskyrus Jungtinę Karalystę ir Airiją,

— Šveicarija, Norvegija, Islandija ir Lichtenšteinas.

Valstybės narės gali nuspręsti šios direktyvos netaikyti tam tikrų kategorijų trečiųjų šalių piliečiams:

— su sienos kirtimu susijusiais atvejais pagal Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punktą (žr. 2.1 skirsnį) ir

— su baudžiamąja teise susijusiais atvejais pagal Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktą (žr. 2.2 skirsnį).

Valstybės narės sprendimas pasinaudoti nukrypti leidžiančia nuostata ir netaikyti Direktyvos su sienos kirtimu ar su baudžiamąja teise susijusiais atvejais turi būti aiškiai ir iš anksto nurodytas nacionalinės teisės įgyvendinimo aktuose (16); priešingu atveju jis negali turėti teisinės galios. Nėra jokių konkrečių formalių reikalavimų pranešti apie tokį sprendimą. Tačiau svarbu, kad jis aiškiai – tiesiogiai ar numanomai – būtų pagrįstas nacionalinės teisės aktais, jeigu ir tiek, kiek valstybė narė pasinaudoja šia nukrypti leidžiančia nuostata.

Jei valstybė narė iš anksto nepranešė apie savo sprendimą pasinaudoti Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a arba b punktuose numatytomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, šiomis nuostatomis vėliau negalima pateisinti Grąžinimo direktyvos netaikymo konkrečiais atvejais.

Valstybės narės turi visas galimybes nustatyti, kad Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a arba b punktuose nustatyta nukrypti leidžianti nuostata taikytina tik tam tikrų kategorijų asmenims (pavyzdžiui, tik tiems, kuriems prie oro sienos ar jūrų sienos nebuvo leista atvykti), jei tai aiškiai nurodyta nacionalinės teisės įgyvendinimo aktuose.

Valstybės narės gali nuspręsti šia nukrypti leidžiančia nuostata pasinaudoti vėlesniame etape po pirminio Grąžinimo direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę. Tačiau tai jokiu būdu negali turėti neigiamų pasekmių tiems asmenims, kurie jau pasinaudojo Grąžinimo direktyvos poveikiu (žr. ESTT sprendimą Filev ir Osmani (17), C-297/12: „<…> tačiau, kadangi valstybė narė dar nepasinaudojo šia teise po perkėlimo termino pabaigos, <…> ji negali remtis teise riboti šios direktyvos taikymo asmenims sritį pagal 2 straipsnio 2 dalies b punktą asmenų, kuriems jau buvo taikomos šios direktyvos pasekmės, atžvilgiu“).

2.1. Sienos kirtimo atvejai. 2 straipsnio 2 dalies a punktas

Asmenims, kuriems nebuvo leista atvykti ir kurie yra tranzito zonoje arba valstybės narės pasienio zonoje, dažnai taikomos specialios valstybių narių taisyklės: remiantis „teisine fikcija“ šie asmenys kartais nelaikomi „esančiais atitinkamos valstybės narės teritorijoje“, todėl taikomos specialios taisyklės. Grąžinimo direktyvoje laikomasi kitokio požiūrio, pagal kurį visi trečiosios šalies piliečiai, fiziškai esantys valstybės narės teritorijoje, patenka į direktyvos taikymo sritį.

Tačiau valstybės narės gali nuspręsti direktyvos netaikyti su sienos kirtimu susijusiems atvejams, t. y. trečiųjų šalių piliečiams:

— kuriems atsisakyta leisti atvykti pagal Šengeno sienų kodekso 13 straipsnį (18) arba

— kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės narės išorės sienos kirtimo sausuma, jūra ar oru, ir kurie po to nėra gavę leidimo ar teisės būti toje valstybėje narėje.

Šios nukrypti leidžiančios nuostatos taikymas gali būti naudingas, pavyzdžiui, pirmųjų su migrantų antplūdžiu susiduriančių valstybių narių, kurios patiria didelį migracijos spaudimą, atveju, nes ja galima užtikrinti veiksmingesnes procedūras. Tokiais atvejais Komisija rekomenduoja pasinaudoti šia nukrypti leidžiančia nuostata.

Nacionalinės procedūros, taikomos su sienos kirtimu susijusiais atvejais, negali pažeisti bendrųjų tarptautinės teisės principų ir atitinkamų trečiosios šalies piliečių pagrindinių teisių, taip pat Grąžinimo direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje nustatytų apsaugos priemonių (žr. 2.2 skirsnį).

Papildomas paaiškinimas:

— 2 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta tiesioginė laiko ir erdvės sąsaja su išorės sienos kirtimu. Todėl jis taikomas trečiosios šalies piliečiams, kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė arba suėmė neteisėtai kertant išorės sieną arba prie šios išorės sienos ją kirtus. Žr. ESTT sprendimo Affum, C-47/15, 72 punktą.

— Pavyzdžiui, toliau nurodytų kategorijų asmenys patenka į formuluotės „kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės narės išorės sienos kirtimo <…>“ taikymo sritį, nes vis dar esama TIESIOGINIO ryšio su neteisėto sienos kirtimo veiksmu: — laivu neteisėtai atvykę asmenys, kurie sulaikyti iškart ar netrukus po atvykimo, — policijos sulaikyti sienos užtvarą perlipę asmenys, — neteisėtai atvykę asmenys, kurie išlipa iš traukinio ar autobuso, juos tiesiai atvežusio į valstybės narės teritoriją (be ankstesnio sustojimo valstybės narės teritorijoje).

— Toliau nurodytų kategorijų asmenys nepatenka į formuluotės „kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės narės išorės sienos kirtimo <…>“ taikymo sritį, nes nebėra TIESIOGINIO ryšio su neteisėto sienos kirtimo veiksmu: — neteisėtai atvykę asmenys, kurie sulaikomi valstybės narės teritorijoje per tam tikrą laikotarpį po neteisėto atvykimo, — neteisėti migrantai, sulaikyti pasienio regione, nebent vis dar esama tiesioginio ryšio su neteisėto sienos kirtimo veiksmu, — neteisėti migrantai, išlipantys iš autobuso, atvykusio iš trečiosios šalies, jei autobusas jau keletą kartų sustojo ES teritorijoje, — neteisėti migrantai, kurie jau buvo išsiųsti anksčiau ir pažeidžia dar galiojantį draudimą atvykti (išskyrus, kai jų sulaikymas tiesiogiai siejasi su neteisėtu sienos kirtimu), — neteisėti migrantai, kertantys vidaus sieną. Žr. ESTT sprendimo Affum, C-47/15, 69 punktą, Direktyvos 2 straipsnio 2 dalį, kurioje minimos išorės sienos, ir ŠSK 14 straipsnį, kuris taikomas prie išorės sienų, — neteisėtai esantys trečiųjų šalių piliečiai, išvykstantys iš valstybių narių ir Šengeno asocijuotųjų valstybių teritorijos. Žr. ESTT sprendimo Affum, C-47/15, 71 punktą.

— Praktiniai atvejų, kuriems taikoma formuluotė „ir kurie po to nėra gavę leidimo ar teisės būti toje valstybėje narėje“ ir kuriems netaikoma nukrypti leidžianti nuostata, pavyzdžiai: — neteisėtai atvykę asmenys, sulaikyti prie išorės sienos ir vėliau įgiję teisę būti kaip prieglobsčio prašytojai. NET jei galutinai atmetus prašymą suteikti prieglobstį jų buvimas vėl tampa neteisėtas, jų negalima neįtraukti į direktyvos taikymo sritį kaip atvejo, susijusio su sienos kirtimu, — trečiosios šalies pilietis, kuriam neleista atvykti ir kuris yra oro uosto tranzito zonoje (taigi gali nepatekti į Direktyvos taikymo sritį), dėl medicininių priežasčių perkeliamas į ligoninę ir jam suteikiamas trumpalaikis nacionalinis leidimas (o ne tik atidedamas išsiuntimas pagal 9 straipsnio 2 dalies a punktą) hospitalizavimo laikotarpiui.

— Trečiųjų šalių piliečiams, nepatenkantiems į Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkto taikymo sritį, skirtų sprendimų forma, turinys ir numatytos teisių gynimo priemonės reglamentuojamos nacionalinės teisės aktais.

— Atsisakymas leisti atvykti pagal ŠSK 14 straipsnį skirtas visiems asmenims, kurie neatitinka atvykimo sąlygų pagal ŠSK 6 straipsnio 1 dalį.

— Asmenys, kuriems atsisakoma leisti atvykti oro uosto tranzito zonoje arba valstybės narės teritorijoje esančiame sienos perėjimo punkte, patenka į Grąžinimo direktyvos taikymo sritį (nes jie jau fiziškai yra toje teritorijoje). Tačiau valstybės narės gali pasinaudoti 2 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta nukrypti leidžiančia nuostata, kuria valstybėms narėms suteikiama teisė nuspręsti tokiais atvejais direktyvos netaikyti.

— Sienos kirtimo atvejams skirtos išimtys pagal 2 straipsnio 2 dalies a punktą taikytinos tik sulaikymo prie išorės, o ne vidaus sienų atvejais. Žr. ESTT sprendimą Affum, C-47/15.

— Laikinai atnaujinus vidaus sienų kontrolę vidaus sienos netampa išorės sienomis. Todėl tai neturi reikšmės Grąžinimo direktyvos taikymo sričiai.

— Sienos kirtimo ir panašūs atvejai, kuriems galima netaikyti direktyvos pagal 2 straipsnio 2 dalies a punktą, nėra tokie patys, kaip tos pačios direktyvos 12 straipsnio 3 dalyje nurodyti atvejai (supaprastinta procedūra neteisėto atvykimo atveju). Neteisėtas atvykimas (12 straipsnio 3 dalyje vartojama sąvoka) nėra sinonimiškas sienos kirtimo ir panašiems atvejams, aprašytiems Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkte. Pavyzdys: neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, sulaikytas valstybės narės teritorijoje praėjus trims mėnesiams nuo jo neteisėto atvykimo, nepatenka į Grąžinimo direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkto taikymo sritį, bet gali patekti į jos 12 straipsnio 3 dalies taikymo sritį.

2.2. Specialios apsaugos priemonės, skirtos sienos kirtimo atvejams

Jei valstybės narės nusprendžia netaikyti direktyvos sienos kirtimo atvejams, jos, remdamosi Grąžinimo direktyvos 4 straipsnio 4 dalimi, vis tiek privalo laikytis negrąžinimo principo ir užtikrinti, kad susijusiems asmenims suteikiamos apsaugos lygmuo būtų ne mažiau palankus, negu nustatyta direktyvos straipsniuose dėl:

— priverstinių priemonių naudojimo apribojimų,

— išsiuntimo atidėjimo,

— neatidėliotinos medicinos pagalbos ir būtino ligų gydymo, atsižvelgiant į pažeidžiamų asmenų poreikius ir

— sulaikymo sąlygų.

Be to, pabrėžtina, kad valstybės narės sprendimas Grąžinimo direktyvos netaikyti sienos kirtimo atvejams jokiu būdu nereiškia, jog atsisakoma Sąjungos prieglobsčio acquis numatytų apsaugos priemonių (pavyzdžiui, visų pirma galimybės pasinaudoti prieglobsčio procedūra). Sąjungos prieglobsčio acquis nustatytos prievolės visų pirma apima valstybių narių įsipareigojimą:

— informuoti trečiųjų šalių piliečius apie galimybę pateikti tarptautinės apsaugos prašymą,

— užtikrinti, kad sienos apsaugos pareigūnai ir kitos kompetentingos institucijos turėtų reikiamą informaciją ir kad jų darbuotojams būtų surengti tinkamo lygmens mokymai, kaip atpažinti tokius prašytojus, ir pateiktos instrukcijos dėl prašytojų informavimo apie tai, kur ir kaip galima pateikti prašymą suteikti tarptautinę apsaugą,

— pasirūpinti vertimu, kiek tai būtina siekiant sudaryti palankesnes sąlygas pasinaudoti procedūra,

— patarimus ir konsultacijas teikiančioms organizacijoms ir asmenims sudaryti tinkamas galimybes susitikti su prašytojais išorės sienos perėjimo punktuose, įskaitant tranzito zonas.

Papildomas paaiškinimas:

— Praktinis šios nuostatos taikymas, kai prie sienos atsisakoma leisti atvykti. Yra dvi galimybės: arba asmuo fiziškai yra valstybės narės teritorijoje po to, kai prie sienos (pavyzdžiui, oro uosto tranzito zonoje) buvo atsisakyta jam leisti atvykti, arba asmens valstybės narės teritorijoje fiziškai nėra (pavyzdžiui, prie sausumos sienos atsisakyta leisti asmeniui atvykti ir jis vis dar fiziškai yra trečiosios šalies teritorijoje). Pirmuoju atveju taikomos Grąžinimo direktyvos 4 straipsnio 4 dalyje nustatytos apsaugos priemonės, antruoju atveju 4 straipsnio 4 dalis netaikoma.

— Negrąžinimo principo, pripažįstamo Grąžinimo direktyvos 4 straipsnio 4 dalies b punkte (ir įtvirtinto Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (ESPTC) 19 straipsnio 2 dalyje ir Europos žmogaus teisių konvencijos (EŽTK) 3 straipsnyje), laikymasis yra absoliutus ir jo negalima riboti jokiomis aplinkybėmis, net jei užsienietis kelia grėsmę viešajai tvarkai ar yra padaręs labai sunkų nusikaltimą. Tokiems asmenims gali būti nesuteiktas pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusas, tačiau jų vis tiek negalima grąžinti ten, kur jie gali būti kankinami ar nužudyti.

2.3. Baudžiamosios teisės ir ekstradicijos taikymo atvejai

Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:

— kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją,

— kurių grąžinimas yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pagal nacionalinę teisę pasekmė arba

— kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.

Papildomas paaiškinimas:

— Šioje nuostatoje nurodyti baudžiamosios teisės taikymo atvejai susiję su veikomis, kurios pagal valstybių narių nacionalinę teisinę tvarką paprastai laikomos nusikaltimais. — Sprendime Filev ir Osmani, C-297/12, ESTT išsamiai paaiškino, kad nusikaltimai, kuriais pažeidžiamos nacionalinės teisės nuostatos dėl narkotikų, taip pat nuosprendžiai dėl prekybos narkotikais yra atvejai, kai taikytina nukrypti leidžianti nuostata. — Sprendime Achoughbabian, C-329/11, ESTT patvirtino, kad Grąžinimo direktyvos tikslas ir privalomas poveikis būtų panaikinti, jei ši nukrypti leidžianti nuostata būtų taikoma trečiųjų šalių piliečiams, kurių vienintelis padarytas pažeidimas yra neteisėtas buvimas šalyje. — Smulkūs su migracija susiję pažeidimai, kaip antai neteisėtas atvykimas ar buvimas, nesuteikia teisės naudotis šia nukrypti leidžiančia nuostata.

— Ekstradicijos procedūros nebūtinai susijusios su grąžinimo procedūromis. 1957 m. Europos konvencijoje dėl ekstradicijos (19) ekstradicija apibrėžiama kaip įsipareigojimas perduoti „asmenis, kuriems prašančiosios Šalies kompetentinga valdžia kelia bylą arba kurių minėta Šalis reikalauja, kad galima būtų įvykdyti nuosprendį arba tuos asmenis sulaikyti“. Tačiau šios procedūros gali ir persipinti, todėl šia nukrypti leidžiančia nuostata siekiama aiškiai nurodyti, kad valstybės narės gali nuspręsti netaikyti Grąžinimo direktyvoje numatytų procesinių apsaugos priemonių, kai vykdo grąžinimą pagal ekstradicijos procedūras.

3. PALANKESNĖS NUOSTATOS

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 4 straipsnis

Nors Grąžinimo direktyva siekiama suderinti valstybių narių grąžinimo procedūras, ja akivaizdžiai nekeičiamos palankesnės nuostatos, įtvirtintos dvišaliuose ar daugiašaliuose tarptautiniuose susitarimuose (4 straipsnio 1 dalis).

Be to, Grąžinimo direktyva nekeičia „jokių trečiosios šalies piliečiui galimai palankesnių nuostatų, numatytų Bendrijos acquis, susijusioje su imigracija ir prieglobsčiu“ (4 straipsnio 2 dalis) ir „valstybių narių teisės priimti ar taikyti palankesnes nuostatas asmenims, kuriems ji yra taikoma, jei tokios nuostatos neprieštarauja šiai direktyvai“ (4 straipsnio 3 dalis).

Papildomas paaiškinimas:

— Atsižvelgiant į tai, kad Grąžinimo direktyvos tikslas – nustatyti bendrus minimalius asmenų pagrindinių teisių apsaugos vykdant grąžinimo procedūras standartus, sąvoka „palankesnės“ visada aiškintina kaip reiškianti „palankumą grąžinamam asmeniui“, o ne išsiunčiančiajai valstybei.

— Grąžinimo direktyva reglamentuojamose srityse valstybės narės neturi teisės taikyti griežtesnių standartų. Žr. ESTT sprendimo El Dridi (20), C-61/11, 33 punktą: „<…> Direktyva 2008/115/EB <…> valstybėms neleidžiama taikyti griežtesnių normų direktyva sureglamentuotoje srityje“.

— Baudos skyrimas užuot priėmus sprendimą grąžinti. Remiantis Grąžinimo direktyva neleidžiama nustatyti sistemos, pagal kurią šios valstybės teritorijoje neteisėtai esantiems trečiųjų šalių piliečiams, atsižvelgiant į aplinkybes, numatoma arba skirti baudą, arba juos išsiųsti iš šalies, nes šios priemonės yra tarpusavyje nesuderinamos (žr. ESTT sprendimą Zaizoune (21), C-38/14).

— Taikyti tam tikras Grąžinimo direktyvos dalis asmenims, nepatenkantiems į jos taikymo sritį pagal 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktus, galima. Kadangi tokia praktika būtų palankesnė atitinkamam trečiosios šalies piliečiui, ji gali būti laikoma patenkančia į 4 straipsnio 3 dalies taikymo sritį.

4. SANKCIJOS UŽ MIGRACIJOS TAISYKLIŲ PAŽEIDIMUS

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyva, kaip ji išaiškinta ESTT sprendimuose El Dridi, C-61/11, Achughbabian, C-329/11, Sagor, C-430/11, Filev ir Osmani, C-297/12, Zaizoune, C-38/14, Celaj, C-290/14, ir Affum, C-47/15

Valstybės narės turi teisę nustatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias sankcijas, įskaitant laisvės atėmimo baudžiamąją sankciją, už migracijos taisyklių pažeidimus, jei tokios priemonės nekelia pavojaus Grąžinimo direktyvos įgyvendinimui ir visiškam pagrindinių teisių, visų pirma teisių, kurios garantuojamos ESPTC ir aiškinamos pagal atitinkamas EŽTK nuostatas, užtikrinimui. Už kokius migracijos taisyklių pažeidimus bus baudžiama nustatoma nacionalinėje teisėje.

Valstybėms narėms niekas netrukdo savo nacionalinėje baudžiamojoje teisėje spręsti ir kitose valstybėse narėse padarytų migracijos taisyklių pažeidimų klausimo ir į šiuos pažeidimus atsižvelgti.

Paskelbto draudimo atvykti nesilaikymas. Valstybės narės gali numatyti baudžiamąsias sankcijas neteisėtai esantiems trečiųjų šalių piliečiams, kurie buvo grąžinti ir į valstybės narės teritoriją grįžta pažeisdami draudimą atvykti. Tokia baudžiamoji sankcija gali būti taikoma tik su sąlyga, kad draudimas atvykti trečiosios šalies piliečiui atitinka direktyvos nuostatas. Tokios baudžiamosios sankcijos turi visiškai užtikrinti pagrindines teises ir 1951 m. Ženevos konvencijos (22), visų pirma jos 31 straipsnio 1 dalies (23), laikymąsi (žr. ESTT sprendimą Celaj (24), C-290/14).

— Grąžinimo direktyva nedraudžiama pagal nacionalines baudžiamojo proceso taisykles nustatyti baudžiamąsias sankcijas trečiųjų šalių piliečiams, kuriems nesėkmingai taikytos Direktyva nustatytos grąžinimo procedūros ir kurie valstybės narės teritorijoje yra neteisėtai, nesant jokių pateisinamų priežasčių negrąžinti. Baudžiamosios sankcijos, skirtos tokiems grąžinamiesiems asmenims atgrasyti nuo neteisėto pasilikimo, turi nepažeisti pagrindinių teisių, ypač įtvirtintų EŽTK (žr. ESTT sprendimo Achughbabian, C-329/11, 48 ir 49 punktus), ir atitikti proporcingumo principą.

— Komisija rekomenduoja valstybėms narėms nacionalinės teisės aktuose numatyti veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias sankcijas (pavyzdžiui, baudas, dokumentų poėmį, pašalpų ir (arba) išmokų sumažinimą arba atsisakymą jas skirti, atsisakymą išduoti leidimą dirbti) trečiųjų šalių piliečiams, kurie tyčia trukdo vykdyti grąžinimą (pavyzdžiui, išmeta kelionės dokumentą, nurodo netikrą tapatybę, trukdo nustatyti tapatybę, pakartotinai atsisako lipti į transporto priemonę), jeigu tokios sankcijos netrukto siekti Grąžinimo direktyvos tikslo ir visiškai užtikrina pagrindines teises.

— Vien neteisėto buvimo kriminalizavimas. Valstybės narės negali pagal nacionalinę baudžiamąją teisę taikyti įkalinimo bausmės vien už neteisėtą buvimą prieš vykdant grąžinimo procedūrą ar jos metu, nes tai pavėlintų grąžinimą (žr. ESTT sprendimą El Dridi, C-61/11). Tačiau Grąžinimo direktyva valstybėms narėms nedraudžiama skirti laisvės atėmimo bausmę už įvykdytas nusikalstamas veikas, kurios kildinamos ne vien iš neteisėto buvimo, įskaitant tais atvejais, kai grąžinimo procedūros dar nėra baigtos (žr. ESTT sprendimo Affum, C-47/15, 65 punktą).

— Piniginės nuobaudos. (Proporcingos) piniginės nuobaudos už neteisėtą buvimą taikymas pagal nacionalinę baudžiamąją teisę pats savaime nėra nesuderinamas su Grąžinimo direktyvos tikslais, nes tai netrukdo priimti sprendimą grąžinti ir jį įgyvendinti visapusiškai laikantis Grąžinimo direktyvoje nustatytų sąlygų (žr. ESTT sprendimą Sagor, C-430/11). Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta už neteisėtą buvimą taikyti arba baudą, arba išsiuntimą, yra nesuderinami su Grąžinimo direktyva, nes šios priemonės yra tarpusavyje nesuderinamos ir mažina Direktyvos veiksmingumą (žr. ESTT sprendimą Zaizoune, C-38/14).

— Remiantis Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/52/EB (25) (Darbdavių sankcijų direktyva) 5 straipsniu, darbdaviai, kurie be leidimo įdarbina neteisėtai esančius trečiųjų šalių piliečius, turi sumokėti finansinę baudą, be kita ko, padengti grąžinimo išlaidas, tais atvejais, kai vykdomos grąžinimo procedūros. Valstybės narės finansines baudas gali nustatyti atsižvelgdamos bent jau į vidutines grąžinimo išlaidas.

— Neatidėliotinas išsiuntimas pagal nacionalinę baudžiamąją teisę (tais atvejais, kurie patenka į Grąžinimo direktyvos taikymo sritį pagal 2 straipsnio 2 dalies b punktą; žr. 2.3 skirsnį). Toks išsiuntimas galimas, tik jeigu sprendimas, kuriuo skiriama ši bausmė, nepažeidžia jokių Grąžinimo direktyvoje nustatytų apsaugos priemonių (taip pat ir dėl sprendimo grąžinti formos, teisinių apsaugos priemonių ir išankstinio galimybės savanoriškai išvykti nagrinėjimo) (žr. ESTT sprendimą Sagor, C-430/11).

— Namų areštas pagal nacionalinę baudžiamąją teisę. Jis leistinas tik tuomet, kai yra garantijų, kad namų areštas nesutrukdys grąžinimui ir kad jis pasibaigs iškart, kai tik atsiras galimybė fiziškai išvežti atitinkamą asmenį iš tos valstybės narės (žr. ESTT sprendimą Sagor, C-430/11).

Papildomas paaiškinimas:

— Galimos „pateisinamos negrąžinimo priežastys“ – tai: — priežastys, kurių grąžinamasis asmuo nekontroliuoja (pavyzdžiui, vėlavimas gauti reikiamus dokumentus iš trečiųjų šalių dėl nepakankamo trečiųjų šalių institucijų bendradarbiavimo, krizinė situacija šalyje, į kurią grąžinama, dėl kurios saugiai grįžti neįmanoma, oficialaus grąžinimo atidėjimo taikymas tam tikrų kategorijų grąžinamiesiems asmenims), arba — su grąžinamuoju asmeniu susijusios priežastys, kurios pripažįstamos teisėtomis ar pagrįstomis pagal Sąjungos ar nacionalinę teisę (pavyzdžiui, sveikatos problemos ar su šeima susijusios priežastys, dėl kurių grąžinimas atidedamas, vykstantis apeliacinis procesas sustabdžius apskųsto sprendimo vykdymą, sprendimas bendradarbiauti su valdžios institucijomis kaip liudytojui). Vien paprastas subjektyvus noras būti ES niekuomet negali būti laikomas „pateisinama priežastimi“.

— Galimos „nepateisinamos negrąžinimo priežastys“ – tai priežastys, kurias grąžinamasis asmuo gali kontroliuoti ir kurios nepripažįstamos teisėtomis ar pagrįstomis pagal Sąjungos ar nacionalinę teisę (pavyzdžiui, nepakankamas bendradarbiavimas siekiant gauti kelionės dokumentus, nepakankamas bendradarbiavimas atskleidžiant tapatybę, dokumentų sunaikinimas, pasislėpimas, kliudymas bandymams grąžinti).

5. SULAIKYMAS IR PRIEVOLĖ PRIIMTI SPRENDIMĄ GRĄŽINTI

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 1 dalis

Valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu.

Valstybės narės privalo priimti sprendimą grąžinti bet kokį jų teritorijoje neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, išskyrus atvejus, kai Sąjungos teisėje nustatyta aiški nukrypti leidžianti nuostata (žr. toliau pateiktą išimčių sąrašą). Valstybės narės negali praktiškai toleruoti neteisėto trečiųjų šalių piliečių buvimo jų teritorijoje ir turi arba pradėti grąžinimo procedūrą, arba suteikti teisę būti. Šia valstybių narių prievole arba pradėti grąžinimo procedūras, arba suteikti teisę būti siekiama sumažinti „pilkąsias zonas“, užkirsti kelią neteisėtai esančių asmenų išnaudojimui ir suteikti daugiau teisinio apibrėžtumo visiems susijusiems asmenims.

Valstybės narės turi priimti sprendimą grąžinti, net jeigu atitinkamas trečiosios šalies pilietis turi galiojantį asmens tapatybės ar kelionės dokumentą ir yra readmisijos į trečiąją šalį galimybė.

Sprendimų grąžinti galiojimo trukmė turėtų būti neribota. Kompetentingoms nacionalinėms institucijoms turėtų būti sudaryta galimybė vykdyti sprendimus grąžinti iš naujo nepradedant procedūros po tam tikro laiko (pavyzdžiui, vienerių metų), jeigu atitinkamo trečiosios šalies piliečio padėtis faktiškai ar teisiškai iš esmės nepasikeitė (pavyzdžiui, teisinio statuso pasikeitimas, grąžinimo rizika) ir nepažeidžiamos teisė būti išklausytam ir teisė į veiksmingą gynybą.

Paprastai kriterijus, kuriuo remiantis nustatoma už grąžinimo procedūras atsakinga valstybė narė, yra sulaikymo vieta. Pavyzdys. Jeigu neteisėtas migrantas į ES pateko per valstybę narę A (nepastebėtas), vėliau kirto valstybes nares B ir C (nepastebėtas) ir galiausiai buvo sulaikytas valstybėje narėje D, už grąžinimo procedūros vykdymą yra atsakinga valstybė narė D. Laikinos vidaus sienų tarp Šengeno valstybių kontrolės atnaujinimas šiam principui poveikio neturi. Šios bendros taisyklės išimtys išdėstytos 5.2, 5.3, 5.4, 5.5. ir 5.8 skirsniuose.

Papildomas paaiškinimas:

— Be sprendimo grąžinti, gali būti taikoma ir nacionalinės teisės aktuose nustatyta administracinė bauda. Tačiau tokia administracinė bauda negali pakeisti valstybės narės prievolės priimti sprendimą grąžinti ir įvykdyti išsiuntimą (žr. ESTT sprendimą Zaizoune, C-38/14).

— Sprendimuose grąžinti nurodoma atitinkamo trečiosios šalies piliečio prievolė išvykti iš sprendimą priėmusios valstybės narės teritorijos, kad pasiektų trečiąją šalį pagal „grąžinimo“ apibrėžtį (žr. 1.3 skirsnį), arba, kitaip tariant, trečiosios šalies piliečio prievolė palikti ES valstybių narių ir Šengeno asocijuotųjų valstybių teritorijas. Trūkstant aiškumo dėl trečiosios šalies piliečio prievolės gali atsirasti nenumatyta pasekmė – atsirasti neleistino antrinio judėjimo pavojus.

— Grąžinimo direktyvoje numatyti sprendimai grąžinti taip pat turi būti priimami, kai grąžinimo procedūra vykdoma remiantis readmisijos susitarimu. Readmisijos susitarimų su trečiąja šalimi (kuriais reglamentuojami ES valstybių narių ir trečiųjų šalių santykiai) naudojimas neturi įtakos visapusiškam ir nuodugniam Grąžinimo direktyvos (kuria reglamentuojami išsiunčiančiosios valstybės ir grąžinamojo asmens santykiai) taikymui kiekvienu konkrečiu grąžinimo atveju. Iš tikrųjų readmisijos susitarimo naudojimas reiškia, jog pirmiausia priimamas sprendimas grąžinti.

— Nacionalinės teisės aktuose gali būti nustatyta trečiosios šalies piliečio prievolė išvykti iš ES teritorijos, jei jis joje yra neteisėtai. Tokia abstrakti teisinė prievolė nėra sprendimas grąžinti. Kiekvienu atveju ji turi būti įtvirtinta konkrečiam asmeniui skirtu sprendimu grąžinti.

— Kompetentingos nacionalinės institucijos turėtų visapusiškai naudotis atitinkamomis Sąjungos informacinių technologijų sistemomis, kaip antai Šengeno informacine sistema II (SIS II), Eurodac ir Vizų informacine sistema (VIS), kurios padeda nustatyti tapatybę ir atlikti atskirą kiekvieno atvejo įvertinimą, taip pat palengvina ir padeda valstybėms narėms bendradarbiauti vykdant grąžinimo ir readmisijos procedūras.

— Valstybės narės turėtų nustatyti veiksmingas ir proporcingas priemones, skirtas jų teritorijoje neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių buvimo vietai nustatyti, aptikti ir sulaikyti, siekiant įvykdyti prievolę priimti sprendimus grąžinti. Šiuo atžvilgiu primenama, kad ŠSK 13 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog valstybės narės sulaiko trečiųjų šalių piliečius, kurie neteisėtai kirto išorės sienas ir neturi teisės būti ES, ir pradeda jų grąžinimo procedūras. Be to, Darbdavių sankcijų direktyvos 14 straipsnyje nustatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad jų teritorijoje būtų atliekami veiksmingi ir tinkami patikrinimai, siekiant kontroliuoti nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių darbą.

Sulaikymo praktika. Pagrindinių teisių užtikrinimas

Valstybės narės prievolę priimti sprendimą grąžinti, skirtą bet kokiam trečiosios šalies piliečiui, neteisėtai esančiam jų teritorijoje, vykdo nepažeisdamos pagrindinių teisių, taip pat proporcingumo principo (24 konstatuojamoji dalis). Teisėtas tikslas kovoti su neteisėta migracija gali būti derinamas su kitais teisėtais valstybės interesais, kaip antai bendraisiais visuomenės sveikatos poreikiais, valstybės kovos su nusikalstamumu interesais, poreikiu užtikrinti išsamų gimimų registravimą, vaiko interesų paisymą (konkrečiai pabrėžiamą 22 konstatuojamoje dalyje), Ženevos konvencijos (nurodytos 23 konstatuojamoje dalyje) laikymąsi, taip pat kitas ESPTC įtvirtintas svarbias pagrindines teises.

Komisija remiasi argumentais, išdėstytais Pagrindinių teisių agentūros 2012 m. dokumente „Neteisėtų migrantų sulaikymas – pagrindinių teisių aspektai“ (Tarybos dok. Nr. 13847/12), kuriame pateiktos gairės, kaip sulaikant trečiųjų šalių piliečius nepažeisti jų pagrindinių teisių ir kartu užtikrinti veiksmingas grąžinimo procedūras. Šias gaires atitinkančios valstybių narių praktikos Komisija nelaikys prievolės priimti sprendimą grąžinti neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį pagal Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 1 dalį pažeidimu.

Sveikatos priežiūros paslaugų prieinamumas

Neteisėti migrantai, besikreipiantys dėl medicininės pagalbos, neturėtų būti sulaikomi gydymo įstaigose ar prie jų.

Gydymo įstaigoms neturėtų būti taikomas reikalavimas pateikti imigracijos tarnyboms migrantų asmens duomenis grąžinimo tikslais.

Galimybė gauti išsilavinimą

Neteisėti migrantai neturėtų būti sulaikomi jų vaikų lankomoje mokykloje ar prie jos.

Mokykloms neturėtų būti taikomas reikalavimas pateikti imigracijos tarnyboms migrantų asmens duomenis grąžinimo tikslais.

Religijos laisvė

Neteisėti migrantai neturėtų būti sulaikomi pripažintose religinėse įstaigose ar prie jų, kai jie praktikuoja religiją.

Gimimų registravimas

Neteisėtiems migrantams turėtų būti sudaryta galimybė užregistruoti savo vaikų gimimą ir gauti gimimo liudijimą be pavojaus, kad bus sulaikyti.

Gimimo liudijimus išduodantiems gyventojų registrams neturėtų būti taikomas reikalavimas pateikti imigracijos tarnyboms migrantų asmens duomenis grąžinimo tikslais.

Teisė kreiptis į teismus

Kovodamos su nusikalstamumu, valstybės narės gali nuspręsti suteikti nukentėjusiesiems ir liudytojams galimybę pranešti apie nusikaltimus nebijant, kad bus sulaikyti. Šį tikslą įgyvendinti galėtų padėti tokia geroji patirtis:

— numatyti anoniminio, pusiau anoniminio ar kitokio veiksmingo pranešimo galimybes,

— suteikti nukentėjusiems nuo sunkių nusikaltimų ar jų liudytojams galimybę į policiją kreiptis per trečiuosius asmenis (pavyzdžiui, migrantų ombudsmeną, specialiai paskirtus pareigūnus ar humanitarinę ir teisinę pagalbą teikiančius subjektus),

— apibrėžti sąlygas, kuriomis nukentėję nuo nusikaltimų, įskaitant smurtą namuose, ir liudytojai galėtų gauti leidimus gyventi, remiantis Tarybos direktyvoje 2004/81/EB (26) ir Direktyvoje 2009/52/EB nurodytais standartais,

— apsvarstyti poreikį atsieti nukentėjusio nuo smurto imigranto statusą nuo nusikaltimą įvykdžiusio pagrindinio leidimo turėtojo statuso,

— kartu su darbo inspekcija ar kitais suinteresuotaisiais subjektais parengti informacinius lapelius, kuriuose darbo vietoje sulaikytiems migrantams būtų sistemingai ir objektyviai pateikiama informacija apie galimybes pateikti skundus prieš savo darbdavius pagal Direktyvą 2009/52/EB ir imtis atitinkamų priemonių svarbiems įrodymams išsaugoti.

Teisinės pagalbos prašantys neteisėti migrantai neturėtų būti sulaikomi profesinėse sąjungose ar kitose tokią paramą teikiančiose organizacijose ar prie jų.

Be to, Komisija rekomenduoja, kad neteisėtai esantys trečiųjų šalių piliečiai, pageidaujantys patekti į valstybinių tarnybų, registruojančių tarptautinės apsaugos prašymus arba prašymus suteikti asmens be pilietybės statusą, patalpas, nebūtų sulaikomi tokiose įstaigose ar prie jų.

Ypatingi atvejai

5.1. Sulaikymas per patikrinimą išvykstant

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 6 straipsnis

Sprendimas grąžinti tam tikromis aplinkybėmis gali būti priimtas ir tuomet, jei neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis sulaikomas prie ES išorės sienos, kai išvyksta iš ES teritorijos, prieš tai atlikus konkretaus atvejo analizę ir atsižvelgiant į proporcingumo principą. Tai galėtų būti pateisinama tais atvejais, kai per patikrinimą išvykstant nustatomas pernelyg viršytas buvimo laikas arba neteisėtas buvimas. Tokiais atvejais valstybės narės, sužinojusios apie neteisėtą buvimą, gali pradėti grąžinimo procedūrą ir ją tęsti, galiausiai priimdamos sprendimą grąžinti ir kartu nustatydamos draudimą atvykti pagal in absentia procedūrą, atsižvelgiant į 11.3 ir 12 skirsniuose nurodytas procesines apsaugos priemones.

Nors tokiu ypatingu atveju asmuo šiaip ar taip jau išvyksta iš ES, sprendimo grąžinti priėmimas gali būti pagrįstas, nes valstybei narei tai suteikia galimybę nustatyti ir draudimą atvykti ir taip užkirsti kelią kitam atvykimui bei galimam neteisėto buvimo pavojui.

Komisija ragina valstybes nares nustatyti procedūras, pagal kurias šiais ypatingais atvejais sprendimai grąžinti ir, jei taikoma, draudimai atvykti būtų priimami tiesiog oro uoste, kituose išorės sienos perėjimo punktuose arba, draudimų atvykti atveju, in absentia (žr. 11.3 skirsnį).

Jei trečiosios šalies pilietis viršijo vizoje ar leidime nustatytą buvimo laikotarpį pirmoje valstybėje narėje ir išvyksta iš Sąjungos per antrą (tranzito) valstybę narę, sprendimą grąžinti turi priimti ir draudimą atvykti turi nustatyti antroji valstybė narė (užsibuvusio asmens buvimas antroje valstybėje narėje taip pat paprastai bus laikomas neteisėtu, kaip apibrėžta Grąžinimo direktyvoje).

5.2. Asmenys, kurių atžvilgiu sprendimą grąžinti priėmė kita valstybė narė

Teisinis pagrindas: Tarybos direktyva 2001/40/EB (27)

Priminimas (paaiškinimas). Vienos valstybės narės priimto sprendimo grąžinti poveikio kitoje valstybėje narėje analizei skirtas atskiras 2005 m. Komisijos pasiūlymo dėl Grąžinimo direktyvos V skyrius („Sulaikymas kitose valstybėse narėse“). Vis dėlto šis skyrius, taip pat Komisijos pasiūlymo 20 straipsnis, kuriame buvo numatyta panaikinti Direktyvą 2001/40/EB, per derybas buvo pašalintas ir Direktyva 2001/40/EB liko galioti. Direktyva 2001/40/EB aiškiai suteikia galimybę pripažinti vienos valstybės narės kompetentingos institucijos priimtą sprendimą grąžinti trečiosios šalies pilietį, esantį kitos valstybės narės teritorijoje. Grąžinimo direktyvos 6 straipsnyje tiesiogiai neminimas atvejis, kai antroji valstybė narė pripažįsta pirmojoje valstybėje narėje priimtą sprendimą grąžinti pagal Direktyvą 2001/40/EB. Pažodinis 6 straipsnio aiškinimas, kuriuo remiantis pripažįstančioji valstybė narė tokiu atveju taip pat turėtų priimti išsamų antrą sprendimą grąžinti pagal Direktyvą 2008/115/EB, reikštų, jog Direktyva 2001/40/EB netenka bet kokios pridėtinės vertės. Norint, kad Direktyva 2001/40/EB ir toliau turėtų effet utile, reikėjo tokio išaiškinimo, kuris suteiktų prasmę tolesniam abiejų direktyvų galiojimui tuo pačiu metu.

Jei valstybė narė A sulaiko asmenį, kurio atžvilgiu sprendimą grąžinti jau priėmė valstybė narė B, valstybė narė A gali nuspręsti:

a) priimti naują sprendimą grąžinti pagal Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 1 dalį arba

b) pagal galiojantį dvišalį susitarimą asmenį perduoti atgal valstybei narei B, remiantis Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 3 dalimi, arba

c) pagal Direktyvą 2001/40/EB pripažinti valstybės narės B priimtą sprendimą grąžinti.

Jei valstybė narė A pagal Direktyvą 2001/40/EB pripažįsta valstybės narės B priimtą sprendimą grąžinti, vykdydama pripažintą sprendimą grąžinti ji vis tiek privalo taikyti Grąžinimo direktyvoje nustatytas apsaugos priemones, susijusias su grąžinimo (išsiuntimo) vykdymu.

Abipusis sprendimų grąžinti pripažinimas gali būti labai naudingas esant tam tikriems aplinkybių deriniams, ypač grąžinamųjų asmenų tranzito sausumos keliais atveju (žr. 6.4 skirsnį). Komisija ragina valstybes nares pasinaudoti abipusio pripažinimo galimybe, kai tai padėtų paspartinti grąžinimo procedūras ir sumažintų administracinę naštą.

5.3. Ryšys su Dublino taisyklėmis

Teisinis pagrindas: Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013 (28) (Dublino reglamentas) 19 ir 24 straipsniai

Grąžinimo direktyvos 6 straipsnyje tiesiogiai neminimas atvejis, kai antroji valstybė narė pasinaudoja Dublino reglamente numatyta galimybe paprašyti pirmosios valstybės narės priimti atgal neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį. Pažodinis 6 straipsnio aiškinimas, kuriuo remiantis prašančioji (antroji) valstybė narė tokiu atveju taip pat turėtų priimti išsamų sprendimą grąžinti pagal Direktyvą 2008/115/EB, reikštų, jog atitinkamos Dublino taisyklės netenka savo pridėtinės vertės. Dublino reglamento formuluotėje šis klausimas aiškiai įvardijamas ir nustatomos aiškios taisyklės dėl Grąžinimo direktyvos ir Dublino reglamento taikymo.

Atvejai, kai trečiosios šalies pilietis kreipėsi dėl prieglobsčio ir jam buvo suteikta teisė būti antrojoje valstybėje narėje kaip prieglobsčio prašytojui, nepatenka į Grąžinimo direktyvos taikymo sritį, nes trečiosios šalies pilietis turi teisę būti kaip prieglobsčio prašytojas ir todėl negali būti laikomas neteisėtai esančiu antrojoje valstybėje narėje.

Kita vertus, atvejai, kai trečiosios šalies pilietis nesikreipė dėl prieglobsčio ir jam nebuvo suteikta teisė būti antrojoje valstybėje narėje kaip prieglobsčio prašytojui, patenka į Grąžinimo direktyvos taikymo sritį. Galima numatyti tokias situacijas (29):

a) trečiosios šalies pilietis turi prieglobsčio prašytojo statusą pirmojoje valstybėje narėje (tebevykdoma procedūra, galutinis sprendimas dar nepriimtas). Šiuo atveju Dublino reglamentas taikytinas, remiantis pamatiniu principu, kad kiekvieno trečiosios šalies piliečio, besikreipiančio dėl prieglobsčio vienoje iš valstybių narių, tarptautinės apsaugos poreikiai turi būti visapusiškai įvertinti vienoje valstybėje narėje. Valstybė narė negali to trečiosios šalies piliečio sugrąžinti į trečiąją šalį; ji gali jį išsiųsti į atitinkamą valstybę narę, kuri pagal Dublino reglamentą turi išnagrinėti jo prašymą;

b) trečiosios šalies pilietis atsiėmė savo prašymą suteikti prieglobstį pirmojoje valstybėje narėje. Jei prašymo atsiėmimas lėmė prašymo atmetimą (remiantis naujos redakcijos Prieglobsčio procedūrų direktyvos 27 ir 28 straipsniais), galima taikyti c punkte aprašytas taisykles (dėl pasirinkimo, ar taikyti Dublino taisykles ar Grąžinimo direktyvą). Jei prašymo atsiėmimas nelėmė prašymo atmetimo, taikytinas Dublino reglamentas (kaip lex specialis), remiantis pamatiniu principu, kad kiekvieno trečiosios šalies piliečio, besikreipiančio dėl prieglobsčio vienoje iš valstybių narių, tarptautinės apsaugos poreikiai turi būti visapusiškai įvertinti vienoje valstybėje narėje;

c) trečiosios šalies piliečio prašymas suteikti prieglobstį galutiniu sprendimu atmestas pirmojoje valstybėje narėje. Galima rinktis, ar taikyti Dublino reglamentą ar Grąžinimo direktyvą. Dublino reglamente ši pasirinkimo galimybė aiškiai nurodyta 24 straipsnio 4 dalyje, taip pat paaiškinant, jog nuo to momento, kai institucijos nusprendžia pateikti prašymą pagal Dublino reglamentą, Grąžinimo direktyva nebetaikoma, grąžinimo procedūros sustabdomos ir taikomos tik Dublino taisyklės (tai taip pat turi poveikį taisyklėms dėl sulaikymo ir teisių gynimo priemonių);

d) trečiosios šalies pilietis jau sėkmingai grąžintas (išsiųstas) (po to, kai prašymas suteikti prieglobstį buvo atmestas ar atsiimtas) iš pirmosios valstybės narės į trečiąją šalį. Jei trečiosios šalies pilietis vėl atvyktų į ES teritoriją, Dublino reglamento 19 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad pirmoji valstybė narė už jį nebebūtų atsakinga – taigi perdavimas į šią valstybę narę nebegalimas. Todėl bus taikoma Grąžinimo direktyva.

Praktiniai pavyzdžiai:

— Tarptautinės apsaugos valstybėje narėje A prašantis asmuo neteisėtai atvyksta į kaimyninę valstybę narę B (kirsdamas vidaus sienas), kur jį sulaiko policija. Kaip Dublino reglamento subjektas, jis perduodamas iš valstybės narės B atgal į valstybę narę A. Ar valstybė narė B šiomis aplinkybėmis turėtų priimti sprendimą šį asmenį grąžinti dėl neteisėto buvimo jos teritorijoje? — Taikomos Dublino taisyklės. Valstybė narė B negali priimti sprendimo grąžinti.

— Ar valstybė narė A (pirmiau aprašytomis aplinkybėmis) gali pati priimti sprendimą grąžinti (kartu su draudimu atvykti, kuris atidedamas iki prieglobsčio procedūros pabaigos)? — Ne. Tol, kol asmuo turi teisę būti kaip prieglobsčio prašytojas valstybėje narėje A, jo buvimas valstybėje A nėra neteisėtas Grąžinimo direktyvos atžvilgiu ir valstybė narė A negali priimti sprendimo grąžinti.

— Trečiosios šalies pilietis, kuriam valstybėje narėje A suteikta tarptautinė apsauga, neteisėtai yra valstybėje narėje B (pavyzdžiui, viršija buvimo terminą 90 dienų). Ar tokiu atveju taikytina Grąžinimo direktyva? Kokios procedūros taikytinos, jei asmuo atsisako savo noru grįžti į pirmąją valstybę narę, kuri suteikė apsaugą? — Dublino reglamente nėra taisyklių dėl asmenų, kuriems taikoma tarptautinė apsauga, grąžinimo. Todėl taikytina Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta bendroji tvarka. Tai reiškia, kad valstybė narė B turės paprašyti asmens grįžti į valstybę narę A ir, jei asmuo savanoriškai to nepadaro, valstybė narė B turi spręsti dėl sprendimo grąžinti priėmimo, atsižvelgdama į visas Grąžinimo direktyvoje numatytas priemones, visų pirma į negrąžinimo principą. Tam tikromis aplinkybėmis, kai grąžinimas (išsiuntimas) į trečiąją šalį neįmanomas, o asmens „perdavimas atgal“ į kitą valstybę narę gali būti laikomas palankesne priemone (žr. 3 skirsnį), valstybė narė B gali vykdyti asmens „perdavimą atgal“ į valstybę narę A. Procedūras, susijusias su neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių „perdavimu atgal“ į kitą valstybę narę, reglamentuoja nacionalinė teisė.

— Trečiosios šalies pilietis, kurio pirštų atspaudai paimti po neteisėto atvykimo į valstybę narę A ir kuris nesikreipė dėl prieglobsčio valstybėje narėje A, vėliau sulaikomas valstybėje narėje B. Ar pagal Dublino taisykles valstybė narė B gali asmenį perduoti atgal į valstybę narę A? — Ne. Kadangi nėra jokių sąsajų su prieglobsčio procedūra, Dublino reglamentas netaikomas.

5.4. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, turintis teisę būti kitoje valstybėje narėje

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 2 dalis

Reikalaujama, kad neteisėtai valstybės narės teritorijoje esantys trečiosios šalies piliečiai, kurie turi kitos valstybės narės išduotą galiojantį leidimą gyventi ar kitą teisę joje būti suteikiantį leidimą, nedelsdami vyktų į tos kitos valstybės narės teritoriją. Kai suinteresuotas trečiosios šalies pilietis nesilaiko šio reikalavimo arba kai trečiosios šalies piliečio neatidėliotinas išvykimas yra būtinas viešosios tvarkos ar nacionalinio saugumo sumetimais, taikoma 1 dalis.

Remiantis šia nuostata, kuria pakeičiama panaši taisyklė, įtvirtinta Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo (KŠSĮ) (30) 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse, jokio sprendimo grąžinti negalima priimti neteisėtai esančio trečiosios šalies piliečio, turinčio galiojantį leidimą būti kitoje valstybėje narėje, atžvilgiu. Tokiais atvejais trečiosios šalies piliečiui pirmiausia turi būti nurodyta nedelsiant grįžti į valstybę narę, kurioje jis turi teisę būti. Tik tuo atveju, jei asmuo nepaklūsta šiam nurodymui, taip pat jei kyla pavojus viešajai tvarkai ar nacionaliniam saugumui, priimamas sprendimas grąžinti.

Papildomas paaiškinimas:

— Nurodymo „nedelsiant išvykti į minėtos kitos valstybės narės teritoriją“ pateikimo forma turėtų būti nustatyta pagal nacionalinę teisę. Rekomenduojama sprendimus priimti raštu nurodant motyvus. Siekiant išvengti nesusipratimų, sprendimo nereikėtų pavadinti „sprendimu grąžinti“.

— Grįžimo į kitą valstybę narę laikotarpis. Negalima pateikti jokių bendrų nurodymų dėl laiko, kuris turėtų praeiti nuo nurodymo išvykti į kitos valstybės narės teritoriją pateikimo iki momento, kada priimamas sprendimas grąžinti pagal 6 straipsnio 1 dalį. Tinkamas terminas turėtų būti pasirinktas pagal nacionalinę teisę, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, proporcingumo principą ir tai, jog nuostatoje pavartota sąvoka „nedelsiant“. Laikotarpis nuo nurodymo išvykti į kitą valstybę narę pateikimo ir sprendimo grąžinti priėmimo pagal 6 straipsnio 1 dalį negali būti įtrauktas į galutinį savanoriško išvykimo laikotarpį, nes šis laikotarpis yra sprendimo grąžinti elementas ir jis prasideda tik priėmus sprendimą grąžinti.

— Išvykimo į kitą valstybę narę kontrolė. Sąjungos teisėje nenurodyta, kaip turėtų būti kontroliuojamas prievolės grįžti į kitą valstybę narę vykdymas. Valstybės narės, remdamosi nacionaline teise, turėtų užtikrinti, kad būtų pateikta reikiama informacija apie jų sprendimų įgyvendinimą.

— Kitos valstybės narės išduotų leidimų galiojimo patikrinimas. Šiuo metu nėra centrinės valstybių narių keitimosi šia informacija sistemos. Valstybės narės raginamos bendradarbiauti dvišalių santykių pagrindu ir laiku teikti viena kitai svarbią informaciją, remiantis nacionaline teise ir dvišaliu bendradarbiavimo susitarimu. Šiuo tikslu galima pasinaudoti ir jau veikiančiais nacionaliniais informaciniais punktais (pavyzdžiui, nurodytais Šengeno vadovo (31) 2 priede).

— Sąvoka „leidimas gyventi ar kitas teisę būti suteikiantis leidimas“ (32) yra labai plati ir reiškia bet kokį valstybės narės suteiktą statusą ar išduotą leidimą, kuriuo suteikiama teisėto buvimo teisė, o ne tik sutikimą dėl grąžinimo ar išsiuntimo atidėjimo. Ši sąvoka apima: — ilgalaikę vizą (ja akivaizdžiai suteikiama teisė būti), — laikiną humanitarinį leidimą (jei juo suteikiama teisė būti, o ne tik atidedamas grąžinimas), — pasibaigusio galiojimo leidimą gyventi, išduotą remiantis tebegaliojančiu tarptautinės apsaugos statusu (tarptautinės apsaugos statusas nepriklauso nuo jį liudijančio dokumento galiojimo), — galiojančią vizą negaliojančiame (pasibaigusio galiojimo) kelionės dokumente. Remiantis galiojančiais Sąjungos teisės aktais, negalima išduoti vizos, kuri galiotų ilgiau nei pasas. Todėl tokio atvejo, kai galiojanti viza yra negaliojančiame pase, niekada praktiškai neturėtų pasitaikyti. Jei vis dėlto toks atvejis pasitaikytų, atitinkamas trečiosios šalies pilietis neturėtų būti nepagrįstai baudžiamas. Išsami informacija apie svarbias taisykles dėl vizų pateikta atnaujintame Vizų vadove (II dalies 4.1.1 ir 4.1.2 punktuose (33)). Ši sąvoka neapima: — nebegaliojančio leidimo gyventi, išduoto remiantis gyventojo statusu, kuris nebegalioja, — padirbtų, netikrų ar suklastotų pasų ar leidimų gyventi, — dokumento, liudijančio laikinai atidėtą išsiuntimą, — toleravimo (jei toleravimas nereiškia įstatymu suteiktos teisės gyventi).

— Paprastai į kitas valstybes nares neišsiunčiama. Jei trečiosios šalies pilietis nesutinka pagal 6 straipsnio 2 punktą savanoriškai grįžti į valstybę narę, kurios leidimą jis turi, taikoma 6 straipsnio 1 dalis ir priimamas sprendimas grąžinti, numatant tiesioginį grąžinimą į trečiąją šalį. Priverstinai perduoti asmens atgal į kitą valstybę narę negalima,išskyrus atvejus, kai tokia galimybė aiškiai numatyta galiojančiame dvišaliame valstybių narių susitarime, kuris jau galiojo 2009 m. sausio 13 d. (žr. 5.5 skirsnį), arba tam tikromis aplinkybėmis, kai grąžinti ar išsiųsti į trečiąją šalį neįmanoma ir leidimą išdavusi valstybė narė sutinka priimti asmenį atgal.

— Draudimai atvykti į ES nenustatomi, kai remiamasi 6 straipsnio 2 dalimi. Kai neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis perduodamas atgal į kitą valstybę narę pagal 6 straipsnio 2 dalį, draudimo atvykti į ES pagal 11 straipsnį nustatyti negalima, nes 11 straipsnis taikomas tik sprendimo grąžinti atžvilgiu ir netaikomas tuomet, kai asmuo tiesiog „perduodamas atgal“ į kitą valstybę narę. Be to, nėra jokios praktinės prasmės nustatyti draudimą atvykti į ES tais atvejais, kai asmuo ir toliau teisėtai bus kitoje valstybėje narėje.

— Neatidėliotinas išvykimas dėl viešosios tvarkos ar nacionalinio saugumo priežasčių. Ypatingomis aplinkybėmis, aprašytomis 6 straipsnio 2 dalyje (2 sakinys) (2 atvejis), dėl asmens nedelsiant priimamas sprendimas grąžinti ir jis išsiunčiamas į trečiąją šalį. Apie šį faktą turėtų būti informuojama valstybė narė, kurioje asmuo turi teisę būti.

Praktinis pavyzdys

— Kokios Grąžinimo direktyvos nuostatos turi būti taikomos valstybėje narėje A nustatytiems trečiųjų šalių piliečiams, kurie turi galiojantį valstybės narės B išduotą leidimą gyventi ir tuo pat metu valstybės narės C iniciatyva dėl jų pateiktas Šengeno informacinės sistemos (SIS) perspėjimas (draudimas atvykti)? — Valstybė narė A turėtų taikyti 6 straipsnio 2 dalį ir nurodyti asmeniui grįžti į valstybę narę B. Kalbant apie valstybės narės C nustatyto draudimo atvykti ir valstybės narės B išduoto leidimo gyventi galiojimą vienu metu, šį klausimą dvišaliu pagrindu turi išsiaiškinti perspėjimą pateikusi valstybė narė (C) ir leidimą išdavusi valstybė narė (B), remdamosi Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 25 straipsnio 2 dalimi.

5.5. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, kuriam taikomi galiojantys dvišaliai valstybių narių susitarimai

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 3 dalis

— Orientacinį galiojančių valstybių narių dvišalių readmisijos susitarimų sąrašą galima rasti adresu http://rsc.eui.eu/RDP/research/analyses/ra/

Valstybės narės gali nepriimti sprendimo grąžinti jų teritorijoje neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, jei atitinkamą trečiosios šalies pilietį priima atgal kita valstybė narė pagal šios direktyvos įsigaliojimo dieną (t. y. 2009 m. sausio 13 d.) galiojančius dvišalius susitarimus ar nuostatas. Tuo atveju valstybė narė, kuri priima atgal atitinkamą trečiosios šalies pilietį, taiko 1 dalį.

Pagal šią nuostatą išimties tvarka ir kaip neveikimo išlyga numatyta valstybių narių galimybė neteisėtus migrantus kitoms valstybėms perduoti atgal pagal dvišales sutartis ar susitarimus, galiojusius 2009 m. sausio 13 d.

Istorinė perspektyva (paaiškinimas). Ši nuostata į Grąžinimo direktyvą buvo įtraukta vėlesniame derybų etape, to pareikalavus kai kurioms valstybėms narėms, kurios tvirtino, kad pagal direktyvą jos neturėtų būti įpareigotos keisti nusistovėjusios neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo (perdavimo atgal) į kitas valstybes nares pagal dvišalius susitarimus praktikos.

Principas, kuriuo pagrįsta Grąžinimo direktyva, yra tiesioginis neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimas iš ES į trečiąsias šalis. Todėl direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje nustatyta išimtis, kuri susijusi tik su valstybių narių, kurių teritorijoje yra trečiosios šalies pilietis, prievole priimti sprendimą grąžinti ir ši prievolė tenka valstybei narei, į kurią šis asmuo perduodamas. Joje nenustatyta Grąžinimo direktyvos taikymo srities išimtis, papildanti 2 straipsnio 2 dalyje nustatytas išimtis. Žr. ESTT sprendimo Affum, C-47/15, 82–85 punktus.

Papildomas paaiškinimas:

— Tolesnis dvišalių susitarimų tarp valstybių narių A ir B ir tarp valstybių narių B ir C naudojimas. Grąžinimo direktyvoje, visų pirma 6 straipsnio 3 dalyje, priėmimas atgal pagal „domino“ principą, remiantis galiojančiais dvišaliais susitarimais, nėra aiškiai uždraustas. Tačiau svarbu, kad galiausiai viena valstybė narė atliktų išsamią grąžinimo procedūrą, kaip nurodyta Direktyvoje. Kadangi tokio pobūdžio vėlesnės procedūros daug kainuoja institucijoms ir sudaro papildomų sunkumų grąžinamajam asmeniui, valstybės narės raginamos nuo tokios praktikos susilaikyti.

— Draudimai atvykti į ES nenustatomi, kai remiamasi 6 straipsnio 3 dalimi. Kai neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis perduodamas atgal į kitą valstybę narę pagal 6 straipsnio 3 dalį, draudimo atvykti į ES pagal 11 straipsnį nustatyti negalima, nes 11 straipsnis taikomas tik sprendimo grąžinti atžvilgiu ir netaikomas tuomet, kai asmuo tiesiog „perduodamas atgal“ į kitą valstybę narę. Be to, nėra jokios praktinės prasmės nustatyti draudimą atvykti į ES tais atvejais, kai asmuo dar neišvyksta iš ES. Dėl galimybės išskirtiniais atvejais pagal KŠSĮ 25 straipsnio 2 dalį nustatyti tik nacionalinio lygmens draudimą atvykti žr. 11.8 skirsnį.

— Sprendimas trečiosios šalies pilietį perduoti kitai valstybei narei. Toks sprendimas laikomas viena iš Grąžinimo direktyvoje numatytų priemonių, taikomų siekiant nutraukti neteisėtą buvimą, ir yra parengiamasis išsiuntimo iš Sąjungos teritorijos etapas. Todėl valstybės narės tokį sprendimą turi priimti apdairiai ir neatidėliodamos, kad asmuo būtų kuo greičiau perduotas už grąžinimo procedūrą atsakingai valstybei narei. Žr. ESTT sprendimo Affum, C-47/15, 87 punktą.

— Kadangi grąžinimo sąvoka pagal Grąžinimo direktyvą visuomet reiškia grąžinimą į trečiąją šalį, tokius nacionalinius sprendimus rekomenduojama vadinti „sprendimu perduoti“ ar „sprendimu dėl perdavimo atgal“, bet ne „sprendimu grąžinti“.

— Neveikimo išlyga. 6 straipsnio 3 dalis yra aiški neveikimo išlyga. Valstybės narės 6 straipsnio 3 dalyje suteikta galimybe gali pasinaudoti tik dvišalių readmisijos susitarimų, įsigaliojusių iki 2009 m. sausio 13 d., atžvilgiu. Galiojantiems susitarimams, dėl kurių iš naujo susitarta (kurių galiojimas pratęstas) po 2009 m. sausio 13 d., gali ir toliau būti taikoma 6 straipsnio 3 dalis, jei susitarimu, dėl kurio iš naujo susitarta (kurio galiojimas pratęstas), iš dalies keičiamas galiojantis susitarimas ir tai aiškiai matyti iš pavadinimo. Jei susitarimas, dėl kurio iš naujo susitarta (kurio galiojimas pratęstas), yra aliud (visiškai naujas kitokio turinio susitarimas), 6 straipsnio 3 dalis jam nebetaikytina.

— Šengeno erdvei priklausančių valstybių narių ir Jungtinės Karalystės readmisijos susitarimai. Aiškinant 6 straipsnio 3 dalį, Jungtinė Karalystė turi būti laikoma valstybe nare.

5.6. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, besinaudojantis humanitariniu (ar kitu) leidimu

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 4 dalis

Valstybės narės, atsižvelgdamos į asmenines, humanitarines ar kitas priežastis, bet kuriuo metu gali suteikti atskirą leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti neteisėtai jų teritorijoje esančiam trečiosios šalies piliečiui. Tokiu atveju sprendimas grąžinti nepriimamas. Jei sprendimas grąžinti jau buvo priimtas, jis panaikinamas arba sustabdomas leidimo gyventi arba kito leidimo, suteikiančio teisę pasilikti, galiojimo laikotarpiui.

Valstybės narės neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui gali bet kada suteikti leidimą ar teisę būti. Tokiu atveju visos neužbaigtos grąžinimo procedūros nutraukiamos ir jau priimtas sprendimas grąžinti ar įsakymas išsiųsti panaikinamas arba sustabdomas jo galiojimas, priklausomai nuo leidimo pobūdžio. Tas pats taikytina ir tais atvejais, kai valstybės narės turi suteikti teisę būti, pavyzdžiui, kai pateikiamas prieglobsčio prašymas.

Dėl konkretaus būdo (sprendimo grąžinti panaikinimo ar galiojimo sustabdymo) turi apsispręsti valstybės narės, atsižvelgdamos į suteikto leidimo ar teisės būti pobūdį ir tikėtiną galiojimo trukmę bei poreikį užtikrinti veiksmingas grąžinimo procedūras. Tačiau ESTT sprendimo J. N. (34), C-601/15, 75–80 punktuose nurodė, kad tais atvejais, kai valstybė narė trečiosios šalies piliečiui, kuris yra pateikęs tarptautinės apsaugos prašymą ir kuriam iki prašymo pateikimo jau buvo taikomas sprendimas grąžinti, suteikia teisę likti jos teritorijoje, valstybės narės turi sustabdyti sprendimo grąžinti vykdymą (bet sprendimo nepanaikinti), kol bus priimtas sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo (taip pat žr. 7 skirsnį).

5.7. Neteisėtai esantis trečiosios šalies pilietis, dėl kurio pradėta leidimo galiojimo pratęsimo procedūra

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 6 straipsnio 5 dalis

Jei yra pradėta procedūra valstybės narės teritorijoje neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui siekiant pratęsti leidimą gyventi ar kitokį leidimą, suteikiantį teisę pasilikti, ta valstybė narė, nepažeisdama 6 dalies, apsvarsto galimybę nepriimti sprendimo grąžinti, kol bus baigta pradėta procedūra.

Valstybės narės turi teisę nepriimti sprendimo grąžinti neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį, kol jis laukia sprendimo dėl jo leidimo galiojimo pratęsimo. Šia nuostata siekiama apsaugoti trečiųjų šalių piliečius, kurie tam tikrą laiką valstybėje narėje buvo teisėtai ir dėl užsitęsusios leidimo galiojimo pratęsimo procedūros jų buvimas tapo neteisėtu. Šioje nuostatoje kalbama tik apie vykstančią leidimo gyventi sulaikiusioje valstybėje narėje („ta valstybė narė“) galiojimoatnaujinimo procedūrą. Valstybės narės raginamos šia nuostata remtis ir tais atvejais, kai tikėtina, jog prašymas pratęsti galiojimą bus patenkintas, ir užtikrinti suinteresuotiesiems asmenims bent ne blogesnes sąlygas nei tos, kurios sudaromos grąžinamiesiems asmenims per savanoriško išvykimo ar atidėto grąžinimo laikotarpį.

Ši nuostata netaikoma vykstančioms leidimo gyventi kitoje valstybėje narėje galiojimo pratęsimo procedūroms. Tačiau tai, kad asmeniui pradėta leidimo gyventi kitoje valstybėje narėje galiojimo pratęsimo procedūra, tam tikromis aplinkybėmis gali pateisinti grąžinimo atidėjimą pagal 9 straipsnio 2 dalį arba palankesnių priemonių taikymą pagal 4 straipsnio 3 dalį.

5.8. Direktyvose dėl teisėtos migracijos nustatytos specialios taisyklės dėl readmisijos tarp valstybių narių judėjimo Sąjungos viduje atvejais

Teisinis pagrindas: Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/66/ES (35) (Direktyva dėl perkėlimų bendrovės viduje) 23 straipsnis; Tarybos direktyvos 2003/109/EB (36) (Direktyva dėl ilgalaikių gyventojų) (iš dalies pakeistos Tarybos direktyva 2011/51/ES (37)) 12 ir 22 straipsniai; Tarybos direktyvos 2009/50/EB (38) (Mėlynosios kortelės direktyva) 18 straipsnis

Minėtose direktyvose įtvirtintos specialios taisyklės, kuriomis reglamentuojama readmisija tarp valstybių narių, kai kalbama apie tam tikrų kategorijų trečiųjų šalių piliečių (perkeliamų bendrovės viduje, turinčių ES mėlynąją kortelę, ilgalaikių gyventojų) judėjimą ES viduje. Šios taisyklės laikytinos leges speciales (specialiosiomis normomis), kuriomis pirmiausia reikia vadovautis esant minėtose direktyvose tiesiogiai aprašytoms aplinkybėms.

6. SAVANORIŠKAS IŠVYKIMAS

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 1 dalis

Sprendime grąžinti numatomas atitinkamas laikotarpis savanoriškai išvykti, trunkantis nuo septynių iki trisdešimties dienų, nepažeidžiant 2 ir 4 dalyse nurodytų išimčių. Valstybės narės savo nacionalinės teisės aktuose gali nustatyti, kad toks laikotarpis suteikiamas tik atitinkamo trečiosios šalies piliečio prašymu. Tokiu atveju valstybės narės praneša atitinkamiems trečiosios šalies piliečiams apie galimybę pateikti tokį prašymą.

Savanoriško išvykimo skatinimas yra vienas pagrindinių Grąžinimo direktyvos tikslų. Kai nėra pagrindo nuspręsti, kad tai galėtų pakenkti grąžinimo procedūros tikslui, savanoriškas prievolės grįžti vykdymas, o ne išsiuntimas, yra tinkamesnis dėl trijų priežasčių: tai yra oresnis, saugesnis ir dažnai pigesnis grįžimo būdas.

Laikotarpio savarankiškai išvykti metu atitinkamas trečiosios šalies pilietis turi prievolę grįžti, tačiau ši prievolė negali būti vykdoma priverstine tvarka, kol pasibaigs toks laikotarpis, arba jeigu kyla pasislėpimo pavojus ar pavojus viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui arba prašymas dėl teisėto buvimo atmetamas kaip akivaizdžiai nepagrįstas ar melagingas (žr. 6.3 skirsnį). Valstybės narės skatinamos sudaryti galimybes, kad kuo daugiau grąžinamųjų asmenų galėtų savanoriškai išvykti, o jų nesudaryti tik esant pavojui, kad tai galėtų pakenkti grąžinimo procedūros tikslui.

7 straipsnio 1 dalies paskutiniu sakiniu valstybėms narėms suteikiama teisė nuspręsti, kad savanoriško išvykimo laikotarpis suteikiamas tik gavus trečiųjų šalių piliečių prašymą. Tokiu atveju informacija apie galimybę pateikti prašymą suteikti savanoriško išvykimo laikotarpį atitinkamiems trečiųjų šalių piliečiams turi būti teikiama asmeniškai. Visuomenei skirta bendra informacija (pavyzdžiui, pranešimas apie galimybę pateikti tokį prašymą imigracijos tarnybos interneto svetainėje arba skelbimas vietos imigracijos įstaigų patalpose esančiose informacijos lentose) gali būti naudinga, tačiau ją turi papildyti individualizuota informacija. Tokia informacija nepilnamečiams turėtų būti teikiama taip, kad būtų suprantama vaikams, atitiktų jų amžių ir aplinkybes. Ypatingas dėmesys turėtų būti skiriamas nelydymų nepilnamečių aplinkybėms.

Be to, valstybės narės gali nuspręsti savanoriško išvykimo laikotarpį nustatyti gavus tam tikrų kategorijų neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių prašymus (pavyzdžiui, tų, kurių prašymas dėl teisėto buvimo atmetamas kaip akivaizdžiai nepagrįstas ar melagingas) arba prašymus suteikti paramą (pavyzdžiui, reintegracijos pagalbą), o kitais atvejais jį nustatyti be išankstinio prašymo.

Komisija rekomenduoja savanoriško išvykimo laikotarpį nustatyti gavus atitinkamų trečiųjų šalių piliečių prašymą ir užtikrinti, kad trečiųjų šalių piliečiams būtų tinkamai ir sistemingai teikiama informacija, būtina prašymui pateikti.

Remiamo savanoriško grįžimo programos. Nors Grąžinimo direktyvoje nenustatytas reikalavimas valstybėms narėms parengti remiamo savanoriško grįžimo programas, jos 10 konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad „[s]iekiant skatinti savanorišką grįžimą, valstybės narės turėtų teikti didesnę su grįžimu susijusią pagalbą, konsultuoti ir tinkamiausiu būdu naudotis atitinkamomis <…> finansavimo galimybėmis“. Todėl valstybėms narėms primygtinai rekomenduojama vykdant procedūras sudaryti galimybę pasinaudoti remiamo savanoriško grįžimo programomis, kuriomis būtų siekiama skatinti humaniškesnį bei oresnį grąžinimą ir apskritai didinti grąžinimo veiksmingumą. Siekiant sudaryti geresnes sąlygas naudotis tokiomis programomis ir užtikrinti, kad atitinkami trečiųjų šalių piliečiai priimtų informacija pagrįstą sprendimą, valstybės narės turėtų užtikrinti tinkamą informacijos apie savanorišką grįžimą ir remiamo savanoriško grįžimo programų sklaidą, taip pat bendradarbiauti su nacionalinėmis institucijomis, kurios gali tiesiogiai bendrauti su trečiųjų šalių piliečiais (pavyzdžiui, švietimo, socialinės ir sveikatos apsaugos tarnybomis), nevyriausybinėmis organizacijomis ir kitomis įstaigomis. Tokia informacija nepilnamečiams turėtų būti teikiama taip, kad būtų suprantama vaikams, atitiktų jų amžių ir aplinkybes. Nacionalinės programos turėtų būti sudaromos pagal Neprivalomuosius valstybių narių įgyvendinamų remiamo savanoriško grįžimo (ir reintegracijos) programų bendruosius standartus (39), kuriuos Komisija parengė bendradarbiaudama su valstybėmis narėmis ir kuriuos TVR taryba patvirtino 2016 m. birželio 9–10 d. išvadose (40).

Europos migracijos tinklo (EMT) grąžinimo ekspertų grupė siekia palengvinti geresnį praktinį valstybių ir suinteresuotųjų šalių bendradarbiavimą grąžinimo, remiamo savanoriško grįžimo ir reintegracijos programų srityje. Ji turėtų būti viena pagrindinių informacijos rinkimo ir mainų priemonių, o valstybės narės skatinamos aktyviai ja naudotis.

Papildomas paaiškinimas:

— 7–30 dienų terminas yra bendras principas. Nustatydamos laikotarpį valstybės narės privalo laikytis šio termino, išskyrus tuos atvejus, kai pagal ypatingas atskiro atvejo aplinkybes termino pratęsimas yra pagrįstas remiantis Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 2 dalimi (žr. 6.1 skirsnį).

— Kadangi įprastomis aplinkybėmis 60 dienų terminas prieštarautų Grąžinimo direktyvoje nustatytam suderinimui ir bendrai tvarkai, pagal kurią reikalaujama nustatyti 7–30 dienų terminą, jis negali būti laikomas palankesne nuostata pagal 4 straipsnio 3 dalį. Tačiau 30–60 dienų laikotarpiams (viršijantiems 1 dalyje suderintas ribas), kurie gali būti suteikiami tik esant ypatingoms aplinkybėms (nurodytoms 2 dalyje), taikoma Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 2 dalis.

— Atsižvelgdamos į reikalavimus, kylančius pagal ESPTC 41 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą teisę būti išklausytam, valstybės narės grąžinamajam asmeniui turėtų suteikti galimybę nurodyti individualias aplinkybes ir poreikius, į kuriuos būtina atsižvelgti nustatant suteikiamą laikotarpį, kai savanoriško išvykimo laikotarpis nustatomas ex officio ir tais atvejais, kai laikotarpis nustatomas grąžinamojo asmens prašymu.

— Nors Grąžinimo direktyvoje numatytas draudimas neteisėtai esantį trečiosios šalies pilietį savanoriško išvykimo laikotarpiu grąžinti per prievartą, valstybės narės, atsižvelgdamos į galimą sprendimo grąžinti vykdymą, šio laikotarpio metu gali pradėti būtinas administracines procedūras (pavyzdžiui, susisiekti su trečiųjų šalių institucijomis, kad būtų galima gauti kelionės dokumentus, organizuoti išsiuntimo logistinius aspektus).

Komisija rekomenduoja, kad valstybės narės, remdamosi trečiosios šalies piliečio padėties individualiu vertinimu ir visų pirma atsižvelgdamos į grąžinimo tikimybę ir trečiosios šalies piliečio norą bendradarbiauti su kompetentingomis institucijomis, nustatytų trumpiausią savanoriško išvykimo laikotarpį, reikalingą grąžinimui organizuoti ir įvykdyti. Ilgesnis nei septynių dienų laikotarpis turėtų būti nustatomas tik tais atvejais, kai trečiosios šalies pilietis aktyviai bendradarbiauja vykdant grąžinimo procedūrą.

6.1. Pratęstas savanoriško išvykimo laikotarpis

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 2 dalis

Valstybės narės atitinkamam laikotarpiui prireikus pratęsia savanoriško išvykimo laikotarpį, kiekvienu atveju atsižvelgdamos į atskiro atvejo konkrečias aplinkybes, pavyzdžiui, buvimo trukmę, ar yra mokyklą lankančių vaikų ir ar esama kitų šeimos bei socialinių ryšių.

Nėra iš anksto nustatyto maksimalaus savanoriško išvykimo laikotarpio pratęsimo termino ir kiekvienas atskiras atvejis turėtų būti svarstomas pagal nacionalinės teisės įgyvendinimo aktus ir administracinę praktiką atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes. Valstybėms narėms suteikta nemažai laisvės nustatant, ar savanoriško išvykimo laikotarpio pratęsimas būtų „tinkamas“. Atsižvelgiant į tai, kad tekste minimi mokyklą lankantys vaikai, savanoriško išvykimo laikotarpis gali būti pratęsiamas iki semestro ar mokslo metų pabaigos arba iki vienerių mokslo metų, jeigu tai atitinka vaiko interesus ir yra tinkamai atsižvelgiama į visas svarbias aplinkybes.

30 dienų laikotarpis gali būti pratęstas jau iš pat pradžių (tuo momentu, kai priimamas sprendimas grąžinti), jeigu pratęsimas pateisinamas atsižvelgiant į individualų aplinkybių vertinimą. Nebūtina pirma nustatyti 30 dienų laikotarpį, o po to jį pratęsti.

Sąvoka „prireikus“ taikoma ir grąžinamojo asmens aplinkybių, ir grąžinančiosios valstybės aplinkybių atžvilgiu. Valstybės narės turi veiksmų laisvę šios srities nacionalinės teisės įgyvendinimo aktų esmės ir reguliavimo aprėpties atžvilgiu.

Nacionalinės teisės įgyvendinimo aktuose ir administracinėje praktikoje reikėtų aiškiai atsižvelgti į 7 straipsnio 2 dalyje paminėtas tris aplinkybes (buvimo trukmę, mokyklą lankančius vaikus ir šeimos ryšius). Valstybių narių administracinės normos gali būti išsamesnės, jomis gali būti numatytos ir kitos pratęsimo priežastys, tačiau jos neturėtų būti ne tokios tikslios, nes tokiu atveju būtų pakenkta suderinimui.

6.2. Prievolės iki savanoriško išvykimo

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 3 dalis

Savanoriško išvykimo laikotarpiu, siekiant užkirsti kelią asmeniui pasislėpti, gali būti numatytos tam tikros prievolės, pavyzdžiui, prievolė reguliariai registruotis institucijose, atitinkamas piniginis užstatas, dokumentų paėmimas ar prievolė neišvykti iš tam tikros vietos.

Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 3 dalyje išvardytos prievolės gali būti nustatytos siekiant išvengti pasislėpimo pavojaus. Jeigu iš individualaus vertinimo matyti, kad ypatingų aplinkybių nėra, tokios prievolės nėra pateisinamos. Žr. ESTT sprendimo El Dridi, C-61/11, 37 punktą: „Iš šios direktyvos 7 straipsnio 3 ir 4 dalių matyti, kad tik ypatingomis aplinkybėmis, pavyzdžiui, jeigu esama pasislėpimo pavojaus, valstybės narės gali numatyti tam tikrų pareigų asmeniui, kuriam skirtas sprendimas grąžinti – reguliariai registruotis institucijose, atitinkamas piniginis užstatas, dokumentų paėmimas ar prievolė neišvykti iš tam tikros vietos arba suteikti trumpesnį nei septynių dienų laikotarpį savanoriškai išvykti ar papildomo laikotarpio“. Komisija rekomenduoja valstybėms narėms pasinaudoti tokia galimybe, kai savanoriško išvykimo laikotarpiu esama pasislėpimo pavojaus, kad jo būtų išvengta.

Reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad dėl valstybėms narėms suteiktos galimybės numatyti tam tikras prievoles grąžinamasis asmuo gali įgyti pranašumą, dėl kurio gali būti suteiktas savanoriško išvykimo laikotarpis tais atvejais, kai paprastai jis negalėtų būti suteiktas.

Neįmanoma nurodyti bendrai taikytinos „atitinkamo finansinio užstato“ sumos. Bet kokiu atveju turėtų būti laikomasi proporcingumo principo, t. y. nustatant sumą turėtų būti atsižvelgiama į individualią grąžinamojo asmens padėtį. Dabartinėje valstybių narių praktikoje nustatytos sumos svyruoja nuo apytikriai 200 iki 5 000 EUR.

Jei atskiru atveju to reikia, 7 straipsnio 3 dalyje nurodytos prievolės taip pat gali būti sumuojamos.

Numatydamos prievoles pagal 7 straipsnio 3 dalį, valstybės narės turėtų atsižvelgti į konkrečią grąžinamojo asmens padėtį ir užtikrinti, kad būtų visapusiškai laikomasi proporcingumo principo. Valstybės narės neturi numatyti tokių prievolių, kurių faktiškai negalima įvykdyti (pavyzdžiui, paso neturintis asmuo negalės jo pateikti).

6.3. Kontrargumentai

Teisinis pagrindas: Grąžinimo direktyvos 7 straipsnio 4 dalis

Jeigu esama pasislėpimo pavojaus, arba jei prašymas dėl teisėto buvimo buvo atmestas, kaip akivaizdžiai nepagrįstas ar melagingas, arba jei suinteresuotas asmuo kelia pavojų viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui, valstybės narės gali nesuteikti laikotarpio savanoriškai išvykti arba gali suteikti trumpesnį nei septynių dienų laikotarpį.

Valstybės narės savo nuožiūra gali nesuteikti savanoriško išvykimo laikotarpio tais 7 straipsnio 4 dalyje išsamiai nustatytais atvejais, kai yra „kontrargumentas“, t. y. esama trečiosios šalies piliečio pasislėpimo pavojaus (žr. 1.6 skirsnį) arba pavojaus viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui (pavyzdžiui, ankstesnis teistumas už sunkias nusikalstamas veikas, padarytas ir kitose valstybėse narėse) ir kai prašymas dėl teisėto buvimo (pavyzdžiui, prieglobsčio prašymas, prašymas išduoti arb