EUROPOS SISTEMINĖS RIZIKOS VALDYBOS REKOMENDACIJA

2012 m. gruodžio 20 d.

dėl kredito įstaigų finansavimo

(ESRV/2012/2)

2013/C 119/01

EUROPOS SISTEMINĖS RIZIKOS VALDYBOS BENDROJI VALDYBA,

atsižvelgdama į 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 1092/2010 dėl Europos Sąjungos finansų sistemos makrolygio rizikos ribojimo priežiūros ir Europos sisteminės rizikos valdybos įsteigimo (1), ypač į jo 3 straipsnio 2 dalies b, d ir f punktus ir 16–18 straipsnius,

atsižvelgdama į 2011 m. sausio 20 d. Europos sisteminės rizikos valdybos sprendimą ESRV/2011/1, kuriuo patvirtinamos Europos sisteminės rizikos valdybos darbo tvarkos taisyklės (2), ypač į jo 15 straipsnio 3 dalies e punktą ir 18–20 straipsnius,

kadangi:

nacionalinių priežiūros institucijų vykdoma kredito įstaigų finansavimo rizikos ir finansavimo rizikos valdymo stebėsena ir vertinimas yra esminis veiksnys vertinant įstaigų gebėjimą vykdyti savo finansavimo planus ir mažinti priklausomybę nuo viešojo sektoriaus finansavimo šaltinių. Be to, nacionalinių priežiūros institucijų atliekama stebėsena, kiek įstaigos naudojasi naujoviškomis priemonėmis ir neapdraustomis į indėlį panašiomis finansinėmis priemonėmis, gali prisidėti laiku nustatant riziką, o prireikus – ir imtis papildomų priežiūros veiksmų;

PRIĖMĖ ŠIĄ REKOMENDACIJĄ:

1 SKIRSNIS

REKOMENDACIJOS

A rekomendacija. Priežiūros institucijų atliekami finansavimo rizikos ir finansavimo rizikos valdymo stebėsena ir vertinimas

B rekomendacija. Įstaigų atliekamas turto suvaržymo rizikos valdymas

C rekomendacija. Priežiūros institucijų atliekama turto suvaržymo stebėsena

D rekomendacija. Rinkos skaidrumas turto suvaržymo klausimu

E rekomendacija. Padengtos obligacijos ir kitos priemonės, dėl kurių suvaržomas turtas

2 SKIRSNIS

ĮGYVENDINIMAS

1. Aiškinimas

2. Įgyvendinimo kriterijai

3. Tolesnių veiksmų grafikas

Adresatai turi pranešti ESRV ir Tarybai apie veiksmus, kurių buvo imtasi laikantis šios rekomendacijos, o neveikimo atveju – tinkamą pateisinimą, kaip nurodyta toliau.

iki 2013 m. gruodžio 31 d. EBI turi pateikti ESRV ir Tarybai gaires, nurodytas C rekomendacijos 3 dalyje, ir tarpinę ataskaitą, kurioje būtų pasiūlymas, kaip ji ketina vykdyti C rekomendacijos 4 dalį;

4. Stebėsena ir vertinimas

tikrina adresatų tolesnius veiksmus, įskaitant ir tuos atvejus, kai jie to prašo, ir per Valdymo komitetą teikia Bendrajai valdybai ataskaitą apie tolesnius veiksmus.

(1) OL L 331, 2010 12 15, p. 1.

(2) OL C 58, 2011 2 24, p. 4.

(3) EBI rekomendacija dėl laikinų kapitalo rezervų sukūrimo ir priežiūros siekiant atkurti pasitikėjimą rinka (angl. EBA Recommendation on the creation and supervisory oversight of temporary capital buffers to restore market confidence) (EBA/REC/2011/1).

(4) Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/87/EB dėl finansiniam konglomeratui priklausančių kredito įstaigų, draudimo įmonių ir investicinių įmonių papildomos priežiūros (COM(2011) 453 galutinis), ir pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl rizikos ribojimo reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms (COM(2011) 452 galutinis).

(5) Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria nustatoma kredito įstaigų ir investicinių įmonių gaivinimo ir pertvarkymo sistema ir iš dalies keičiamos Tarybos direktyvos 77/91/EEB ir 82/891/EB, direktyvos 2001/24/EB, 2002/47/EB, 2004/25/EB, 2005/56/EB, 2007/36/EB bei 2011/35/EB ir Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (COM(2012) 280/3).

(6) Europoje šie standartai patvirtinti 2008 m. lapkričio 3 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1126/2008, priimančiu tam tikrus tarptautinius apskaitos standartus pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1606/2002 (OL L 320, 2008 11 29, p. 1).

(7) Pasiūlymas dėl Tarybos reglamento, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedamos specialios užduotys, susijusios su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (COM(2012) 511 final).

(8) OL L 177, 2006 6 30, p. 1.

(9) OL L 135, 1994 5 31, p. 5.

REKOMENDACIJOS DĖL KREDITO ĮSTAIGŲ FINANSAVIMO PRIEDAS

TURINYS

SANTRAUKA

ĮVADAS

I. FINANSAVIMO STRUKTŪRŲ IR TURTO RAIDA

I.1. Įkaitu užtikrintas ir neužtikrintas finansavimas

I.2. Įkaitu užtikrinto finansavimo raida

I.2.1. Padengtos obligacijos

I.3. Įkaitu neužtikrinto finansavimo raida

I.3.1. Klientų indėliai

I.4. Naujoviškas finansavimas

I.4.1. Likvidumo apsikeitimo sandoriai

I.4.2. Struktūrizuoti produktai ir biržoje prekiaujami fondai

I.5. Viešojo sektoriaus parama dabartinėmis įtampos sąlygomis

I.6. Finansavimo struktūrų kūrimo varomosios jėgos

I.6.1. Naujų ir rengiamų bankų finansavimą reglamentuojančių dokumentų poveikis

I.7. Finansinis svertas ir turto išskaidymas

II. TURTO SUVARŽYMAS: TYRIMO DUOMENYS

II.1. Bendras turto suvaržymo lygis

II.2. Perviršinio įkaito įtaka suvaržymo lygiui

II.3. Įvairių sandorių įtaka suvaržymui

III. RIZIKA

III.1. Su turto suvaržymu susijusi rizika

III.1.1. Neapsaugotų kreditorių struktūrinis subordinavimas

III.1.2. Prieiga prie įkaitu neužtikrintų rinkų ateityje

III.1.3. Skaidrumo ir teisingos kainodaros klausimai

III.1.4. Padidėjusi finansavimo ir likvidumo rizika

III.1.5. Sąlyginis suvaržymas

III.1.6. Kitos su turto suvaržymu susijusios rizikos rūšys

III.1.7. Kitos su konkrečiais produktais ar sandoriais susijusios rizikos rūšys

III.1.8. Veiksniai, skatinantys reikštis riziką

III.1.9. Turto suvaržymo tvarumas

III.1.10. Turto suvaržymo poveikis realiajai ekonomikai

III.2. Su naujovišku finansavimu susijusi rizika

III.2.1. Skaidrumas, pasitikėjimas, valdymo ir priežiūros problemos

III.2.2. Sąsajos

III.2.3. Teisminių ginčų rizika ir rizika reputacijai; vartotojų apsauga

III.2.4. Specifinės su likvidumo apsikeitimo sandoriais susijusios rizikos rūšys

III.3. Rizika dėl koncentracijos

III.4. Rizika dėl spaudimo mažinti finansinį įsiskolinimą

IV. FINANSAVIMO STRUKTŪRŲ TVARUMAS (VIDUTINĖS TRUKMĖS IR ILGALAIKĖ PERSPEKTYVA)

IV.1. Didesnė klientų indėlių svarba

IV.2. Didmeninio įkaitu užtikrinto ir įkaitu neužtikrinto finansavimo vaidmuo

IV.3. Tvarios finansavimo struktūros ypatumai

IV.4. Paklausos ir pasiūlos poveikis finansavimui

V. POLITIKA

POLITIKOS TIKSLAI

REKOMENDACIJŲ ĮGYVENDINIMO PRINCIPAI

TOLESNI SU VISOMIS POLITIKOS REKOMENDACIJOMIS SUSIJĘ VEIKSMAI

REKOMENDACIJOS

V.1. A rekomendacija. Priežiūros institucijų atliekami finansavimo rizikos ir finansavimo rizikos valdymo stebėsena ir vertinimas

V.1.1. Ekonominis pagrindimas

V.1.2. Vertinimas. Pranašumai ir trūkumai

V.1.3. Tolesni veiksmai

V.1.4. Informavimas apie tolesnius veiksmus

V.2. B rekomendacija. Įstaigų atliekamas turto suvaržymo rizikos valdymas

V.3. C rekomendacija. Priežiūros institucijų atliekama turto suvaržymo stebėsena

V.3.1. Ekonominis pagrindimas (B ir C rekomendacijos)

V.3.2. Vertinimas. Pranašumai ir trūkumai (B ir C rekomendacijos)

V.3.3. Tolesni veiksmai (B ir C rekomendacijos)

V.3.4. Informavimas apie tolesnius veiksmus. B rekomendacija

V.3.5. Informavimas apie tolesnius veiksmus. C rekomendacija

V.4. D rekomendacija. Rinkos skaidrumas turto suvaržymo klausimu

V.4.1. Ekonominis pagrindimas

V.4.2. Vertinimas. Pranašumai ir trūkumai

V.4.3. Tolesni veiksmai

V.4.4. Informavimas apie tolesnius veiksmus

V.5. E rekomendacija. Padengtos obligacijos ir kitos priemonės, dėl kurių suvaržomas turtas

V.5.1. Ekonominis pagrindimas

V.5.2. Vertinimas. Pranašumai ir trūkumai

V.5.3. Tolesni veiksmai

V.5.4. Informavimas apie tolesnius veiksmus

V.6. ESRV atkreipia dėmesį į kitas iniciatyvas

VI. TURTO SUVARŽYMO IR NAUJOVIŠKO FINANSAVIMO TYRIMO REZULTATAI: METODINĖS IR STATISTINĖS PASTABOS

VI.1. Metodinė pastaba

VI.1.1. Bendras surinktų duomenų aprašymas

VI.1.2. Kai kurie metodikos aspektai

VI.1.3. Duomenų kokybės kontrolė

VI.2. Suvaržymas

VI.2.1. Suvaržymo lygiai

VI.2.2. Suvaržyto turto išpirkimo terminai ir suderinti įsipareigojimai

VI.3. Įkaitu užtikrintas finansavimas

VI.4. Sandorio šalys

SANTRAUKA

Bankų finansavimo struktūros pastaraisiais metais labai pasikeitė. Šiame priede aptariami Sąjungos bankų finansavimo šaltinių ir struktūrų pokyčiai, dėl šių pokyčių atsirandanti rizika ir pateikiami keli politikos pasiūlymai, kaip ją mažinti.

Labiausiai pastebimas pokytis yra tai, kad, investuotojams vis labiau vengiant rizikos ir pasirodžius naujiems reglamentuojantiems dokumentams, pavyzdžiui, Bazelio reikalavimų kapitalui ir likvidumui sistemai ir Mokumo II direktyvai, padidėjo santykinė įkaitu užtikrinto finansavimo svarba. Dėl šių pokyčių susidarė sąlygos didėti įkaito paklausai (ir iš viešojo sektoriaus finansavimo šaltinių) mažėjant kokybiško įkaito pasiūlai tokiu metu, kai bankams ypač reikia stabilaus finansavimo šaltinių, kad galėtų ir toliau teikti paskolas realiajai ekonomikai. Didėjant investuotojų neužtikrintumui dėl dabartinės valstybių skolų krizės, bankams vis dažniau teko naudotis viešojo sektoriaus finansavimo šaltiniais, o centriniai bankai savo ruožtu ėmėsi ypatingų priemonių, pavyzdžiui, ilgino operacijų trukmę ir išplėtė įkaitu tinkamo turto sąrašus.

Be to, bankai vis dažniau naudojasi klientų indėliais ir konkuruoja dėl jų. Daugiau dėmesio indėliams iš dalies pasiteisino, nors nebuvo išvengta ir rizikos, nes dėl konkurencijos didėja indėlių kintamumas, klientams siūlomi naujoviški produktai, kurie ne visuomet tinkamai suprantami. Galiausiai, norėdami pritraukti lėšų konkurencingomis kainomis, keli bankai ėmė leisti naujoviškus produktus, ypač likvidumo apsikeitimo sandorius. Siekiant pateikti išsamią šių reiškinių analizę, priede įvertintas finansavimo struktūrų tvarumas, taip pat jų poveikis finansų sektoriui ir realiajai ekonomikai.

Priede smulkiau aptariami trys rizikos šaltiniai: 1) turto suvaržymas; 2) naujoviškas finansavimas ir 3) koncentracija.

Dabartiniu įtampos laikotarpiu įkaitu užtikrintas finansavimas bankams tapo gelbėjimosi ratu, jis suteikia galimybę diversifikuoti finansavimo šaltinius ir mažinti sandorio šalies riziką. Priede pripažįstama įkaitu užtikrinto finansavimo nauda krizės metu, tačiau įvertinta ir per didelio turto suvaržymo lygio rizika. Pirma, tai reiškia, kad atsiskaitymo eiliškumo požiūriu kitų kreditorių, ypač indėlininkų, padėtis tapo blogesnė, dėl to gali tekti naudoti indėlių garantijų sistemų lėšas. Ateityje dėl aukšto turto suvaržymo lygio gali būti sunku naudotis įkaitu neužtikrinto finansavimo rinkomis ir teisingai įvertinti riziką, kartu ir veiksmingai paskirstyti išteklius. Be to, sąlyginis suvaržymas yra procikliškas, nes jis ypač didėja įtampos laikotarpiais, kai automatiškai padidėja užtikrinimo įkaitu reikalavimai. Žvelgiant plačiau, dėl visos sistemos mastu didėjančio suvaržymo atsiranda likvidumo bei finansavimo valdymo sunkumų ir didėja įkaito pakartotinio panaudojimo rizika. Kiti sunkumai susiję su veiksmingu daug suvaržyto turto turinčių įstaigų valdymu ir priežiūra.

Naujoviškas finansavimas dažnai yra mažiau skaidrus, todėl jį sunkiau valdyti ir prižiūrėti. Dėl galimo neskaidrumo didėja teisminių ginčų tikimybė ir rizika reputacijai, ypač jei šie produktai parduodami mažmeniniams vartotojams. Dėl koncentracijos kylanti rizika analizuojama keturiais skirtingais požiūriais: investuotojų bazės, priemonių, išpirkimo terminų ir geografinės aprėpties.

Žvelgiant į finansavimo struktūrų visumą, priede nurodoma, kad gerai diversifikuota finansavimo struktūra yra svarbiausias dalykas užtikrinant kredito įstaigų gebėjimą atsilaikyti prieš įtampą sukeliančius įvykius. Tai reiškia, kad būtina vengti priklausomybės nuo vieno finansavimo šaltinio, ypač nuo įkaitu užtikrinto finansavimo. Be to, nustatydamos savo pajėgumą įgyvendinti savo finansavimo planus, finansų įstaigos turėtų atsižvelgti ir į kitų įstaigų veiksmus, ypač į priklausomybę nuo klientų indėlių, nes didėjant konkurencijai indėliai gali tapti mažiau stabiliu finansavimo šaltiniu. Jau yra duomenų, kad kredito įstaigos naudojasi mažmeninėmis finansavimo priemonėmis, kurios gali atrodyti panašios į indėlius, bet joms būdinga visai kitokia rizika, nes gali būti, kad jos neturi indėlių garantijų sistemų apsaugos.

Remiantis tyrimu, parengta keletas politikos rekomendacijų.

Artimiausiu metu, atsižvelgiant į vis dar sutrikdytos rinkos sąlygas ir kredito įstaigų poreikį sukurti patikimus finansavimo planus, nacionalinėms priežiūros institucijoms ir Europos bankininkystės institucijai (EBI) rekomenduojama stebėti ir įvertinti finansavimo ir likvidumo riziką bei finansavimo planų gyvybingumą ir nacionaliniu, ir Sąjungos lygmeniu. Šiuo metu valdžios institucijoms pirmiausia rekomenduojama įvertinti įstaigų planus mažinti priklausomybę nuo viešojo sektoriaus finansavimo šaltinių. Analizuojant finansavimo ir likvidumo riziką, institucijoms rekomenduojama atkreipti ypatingą dėmesį į naujoviškų priemonių, kurios gali kelti sisteminės rizikos grėsmę, naudojimą, taip pat įvertinti mažmeniniams klientams parduodamų neapdraustų į indėlius panašių finansinių priemonių keliamą riziką ir galimą neigiamą jų poveikį tradiciniams indėliams.

Pagrindinė pasiūlymų mintis – parengti aiškią strategiją turto suvaržymo klausimams spręsti. Trumpuoju laikotarpiu siūloma stengtis bendrai gerinti kredito įstaigų likvidumo ir finansavimo rizikos valdymą turto suvaržymo atvejais. Be to, priežiūros institucijoms rekomenduojama nuosekliau vykdyti turto suvaržymo lygio, raidos ir tipų, taip pat įtampą sukeliančių įvykių poveikio turto suvaržymui stebėseną ir vertinimą. Labai svarbu, kad, siekiant užtikrinti finansavimo pasiūlą, buvo įtraukta ir rekomendacija dėl rinkos finansavimo skaidrumo, kuri padės lengviau įvertinti galimą riziką, ypač susijusią su suvaržymu.

Atsižvelgiant į tai, kokią santykinę svarbą bankų finansavimo struktūrose įgijo padengtos obligacijos, ir į su šių priemonių panaudojimu susijusią riziką, pavyzdžiui, teisinius neaiškumus kai kuriose valstybėse narėse ir skirtingą informacijos atskleidimo tvarką, nacionalinėms priežiūros institucijoms rekomenduojama skatinti diegti valdžios ar privačiojo sektoriaus geriausios praktikos pavyzdžius. Po šio pirmojo etapo Europos bankininkystės institucijai rekomenduojama koordinuoti tokias iniciatyvas ir nustatyti geriausios praktikos pavyzdžius, taip pat apsvarstyti, kaip rinka galėtų veikti pagal nustatytus principus. Ji taip pat turėtų apsvarstyti, ar tikslinga pasinaudoti savo galiomis kaip oficialiu mechanizmu, kad tokia geriausia praktika būtų privaloma, ar perduoti klausimą Europos Komisijai, kad, atsižvelgdama į galimą poveikį kitais atžvilgiais gerai veikiančioms rinkoms, nustatytų galimus tolesnius veiksmus. Antrajame etape rekomenduojama EBI apsvarstyti, ar nenaudojamos kitos su turto suvaržymu susijusios finansinės priemonės, kurios taip pat turėtų būti panašiai įvertintos.

ESRV nesiūlo jokių oficialių rekomendacijų kitoms finansavimo rinkoms skatinti, bet atkreipia dėmesį į kai kurias privačias iniciatyvas, pavyzdžiui, dėl pakeitimo vertybiniais popieriais ir padengtų obligacijų ženklinimo, nes tai gali padėti atkurti pasitikėjimą tam tikrais finansiniais produktais.

ĮVADAS

Dabartinės krizės pradžia siejama su 2007–2008 m. įvykiais, kai didmeninės ir mažmeninės prekybos rinkose pasireiškė kai kurioms turto klasėms (pvz., rizikingoms būsto paskoloms Jungtinėse Valstijose ir kitur) ir kai kuriems verslo modeliams (pvz., grindžiamiems trumpalaikiu didmeniniu ﬁnansavimu) būdingas pažeidžiamumas. Krizė ilgainiui išsiplėtė. Sąjungoje, ypač euro zonoje, dabartinis kai kurių valstybių pažeidžiamumas ir kai kurių bankų sistemų trapumas dar padidėjo dėl silpno ekonomikos augimo. Tokiomis sąlygomis stipri banko ir viešojo sektoriaus finansavimo sąnaudų sąsaja kartu su neužtikrintumu dėl kai kurių bankų turto kokybės ir jų verslo modelių tvarumo reiškia, kad kredito ir tarpbankinės rinkos tebėra sutrikdytos ir kad valdydami savo balansus bankai ir toliau patiria sunkumų.

Tokiomis aplinkybėmis įsikišo valdžios institucijos, o centriniai bankai stengėsi įgyvendinti ryžtingas priemones, kad patys bankai turėtų galimybę save finansuoti, priežiūros institucijoms stengiantis įtvirtinti reikiamą kapitalo lygį, didinti skaidrumą ir spręsti turto kokybės problemas.

Be to, norėdami prisitaikyti prie šios situacijos, bankai ėmėsi keisti savo finansavimo struktūras ir turto portfelio sudėtį. Šiame priede taip pat daug dėmesio skiriama bankų finansavimo šaltinių ir struktūros pokyčiams ir vertinama, ar dėl tokių pokyčių atsiranda sisteminė rizika.

Šiame priede apžvelgiamos ES bankų finansavimo struktūros ir jų raida pastaraisiais metais, taip pat skiriama daug dėmesio vis didėjančiam įkaitu užtikrinto finansavimo ir kitų sandorių su įkaitais vaidmeniui bei jų pasekmėms turto suvaržymo požiūriu. Galbūt spręsdami dėl krizės kilusias problemas keletas bankų pradėjo naudotis naujoviškesniais finansavimo šaltiniais, kurie dažnai yra neskaidrūs ir kai kuriais atvejais gali daryti poveikį turto suvaržymui. Galiausiai priede plačiau nagrinėjamos šių pokyčių pasekmės bankų finansavimo struktūrų tvarumo požiūriu.

Priede pateikiamas įvertinimas, ar šiems procesams tenka dėmesio politikos požiūriu ir kaip jis rodomas. Daroma išvada, kad kai kurios rizikos rūšys yra reikšmingos, todėl siūlomi keli politiniai sprendimai. Šiuose pasiūlymuose deramai atsižvelgta į dabartinės padėties pobūdį, t. y. į tai, kad gyvename krizės ir rinkos nestabilumo sąlygomis, todėl reikia būti ypač atsargiems.

Siekiant geriau parodyti šių pokyčių raidą ir esamą padėtį, šioje analizėje panaudoti keli skirtingi duomenų šaltiniai. Nors bankų balansus tikrina priežiūros institucijos ir kitos valdžios įstaigos, be to, jiems taikomos rinkos skaidrumo taisyklės, reikėjo atlikti ad hoc tyrimą informacijai surinkti, ypač apie suvaržymo lygį ir tipus bei naujoviškus finansavimo šaltinius.

Šis priedas padalytas į šešis skirsnius. Po Įvado I skirsnyje aprašoma ES bankų finansavimo struktūrų raida ir dabartinė būklė. II skirsnis skirtas ESRV surinktų turto suvaržymo duomenų analizei. Su tokia raida susijusios rizikos analizė pateikta III skirsnyje. IV skirsnyje plačiau aptariamos finansavimo struktūrų tvarumo problemos, o V skirsnyje pateikiamos ESRV politikos rekomendacijos. Prie ESRV turto suvaržymo ir naujoviško finansavimo tyrimo pridedamas metodikos ir statistikos priedas (VI skirsnis).

I. FINANSAVIMO STRUKTŪRŲ IR TURTO RAIDA

Pastarųjų metų finansavimo šaltinių ir struktūrų raidos analizė galima tik turint galvoje dabartinę užsitęsusią krizę. Atsižvelgdami į pablogėjusią padėtį kredito ir tarpbankinėje rinkoje ir tiek valstybių, tiek finansų sistemų pažeidžiamumą, ypač euro zonoje, bankai koregavo ir savo finansavimo struktūras, ir turto portfelius.

Palyginus euro zonos (1) bankų balansų finansavimo struktūras 2011 m. pabaigoje su vyravusiomis iki finansų krizės (pvz., 2005 m. pabaigoje), galima daryti išvadą, kad indėliai (išskyrus indėlius tarp pinigų finansinių institucijų (PFI)) vis dar sudaro didžiausią bankų įsipareigojimų dalį (žr. 1 pav.). Be to, nuo 2008 m. klientų indėlių dalis bankų įsipareigojimuose didėjo, ilgėjo ir jų išpirkimo terminas (2) (žr. I.3.1 skirsnį).

1 pav.

Įsipareigojimų pasiskirstymas 2005 ir 2011 m.

Nuo 2005 m. įsipareigojimai buvo restruktūrizuoti didinant indėlių tarp PFI dalį. Remiantis finansinių sandorių duomenimis, nuo 2005 m. pabaigos indėlių dalis iš tikrųjų padidėjo 12 %.

Tačiau reikėtų pažymėti, kad šis statistinis komponentas apima ir centrinių bankų finansavimą. Centriniams bankams ir kitoms valdžios institucijoms priėmus politinius sprendimus dėl pablogėjusios padėties kredito ir tarpbankinėse rinkose, pastaraisiais metais bankai vis dažniau naudojasi centrinių bankų ir ypač Eurosistemos finansavimu, taip pat valstybės garantuotomis paskolomis (žr. I.5 skirsnį).

Trečioje vietoje tarp svarbiausių balanso straipsnių yra ilgalaikiai skolos vertybiniai popieriai, kurie sudarė 14 % visų banko įsipareigojimų. Kalbant apie skolos vertybinius popierius, per pastaruosius keletą metų bankų finansavimo struktūrose pastebimas įkaitu užtikrinto finansavimo, pavyzdžiui, padengtų obligacijų, dalies didėjimas (žr. I.1 ir I.2 skirsnius). Dėl susilpnėjusio rinkos pasitikėjimo gerokai mažiau buvo vykdoma ir tarpvalstybinių tarpbankinių operacijų – tai rodo trumpesni išpirkimo terminai ir didesnės palūkanų normos. Atskirose šalyse toks segmentų persigrupavimas iš tarptautinio į nacionalinį lygmenį vyksta toliau.

Galima daryti išvadą, kad, remiantis nedidelės imties tyrime tirtų bankų duomenimis (3), įsipareigojimų struktūros pertvarkymas priklauso nuo banko reitingo (kartu ir valstybės reitingo): kuo labiau pažeidžiami bankai ar valstybės, kuriose jie įsisteigę, tuo didesnė įkaitu užtikrinto finansavimo dalis (įskaitant centrinio banko finansavimą) ir tuo mažiau taikomos įkaitu neužtikrintos skolos priemonės. Atrodo, kad, palyginti su aukštesnį reitingą turinčiais bankais, šie bankai labiau stiprino ir savo indėlių bazę (žr. 2 pav.).

2 pav.

Skirtingo reitingo bankų grupių finansavimo struktūra, 2007 m. pabaiga ir 2011 m. pabaiga

Šie bankų įsipareigojimų struktūros pokyčiai rodo, kad keičiasi ir bankų verslo modelis. Prieš krizę ES bankai daugiausia laikėsi turto didinimo strategijos – turto dalis balanse dažnai nusverdavo įsipareigojimų dalį, nes buvo nesunku ir nebrangu gauti finansavimą, ypač didmeninėse rinkose. Krizė ir dėl jos atsiradusios likvidumo ir lėšų pritraukimo problemos vertė bankus radikaliai keisti strategiją ir daugiau dėmesio skirti įsipareigojimų daliai.

I.1. Įkaitu užtikrintas ir neužtikrintas finansavimas

Nuo 2007 m. pabaigos bankų išleidžiamų vidutinės trukmės ir ilgalaikių skolos vertybinių popierių emisijų, palyginti su ikikriziniu dešimtmečiu, gerokai sumažėjo. Finansų krizė turėjo didelį neigiamą poveikį ir įkaitu užtikrinto, ir neužtikrinto finansavimo rinkoms, tačiau Sąjungos bankų padengtų obligacijų emisijos per pastaruosius keletą metų pasiteisino daug labiau nei pirmaeilės įkaitu neužtikrintų obligacijų emisijos (žr. 3 pav.), todėl labiau užtikrintų priemonių padaugėjo (žr. 4 pav.). Ši vis ryškesnė tendencija pasikeitė tik 2012 m., iš dalies todėl, kad didžiąją metų dalį Europos periferinių šalių emitentams, 2010 ir 2011 m. išleidusiems didžiausią padengtų obligacijų emisijų dalį, galimybės gauti finansavimą rinkose buvo labai ribotos.

3 pav.

Padengtų obligacijų ir pirmaeilių įkaitu neužtikrintų obligacijų emisijų pokyčiai (2007–2011 m.; indeksas 2007 = 100)

4 pav.

Įkaitu užtikrintų ir neužtikrintų obligacijų dalis (2009–2012 m. rugsėjo mėn.; proc.)

Ši daugelį šalių apimanti tendencija neparodo konkrečių šalių ir bankų dinamikos skirtumų. Per pastaruosius keletą metų pažeidžiamiausiose šalyse bankų galimybės leisti emisijas buvo daug mažesnės negu kitose šalyse. Šių šalių bankams teko leisti vis daugiau įkaitu užtikrintų priemonių (dažnai įkaitu panaudojant finansines priemones) ir priemonių su garantija (ypač su valstybės garantija). Net įsisteigę stipresnėse valstybėse žemesnį reitingą turinčių grupių bankai, siekdami didmeninio finansavimo privačiojo sektoriaus rinkose, taip pat susidūrė su didesniais sunkumais.

Euro zonos pinigų rinkos tarpbankinio finansavimo tyrimo duomenys (4) rodo, kad po ilgalaikio augimo 2008 m. bendras aktyvumas įkaitu neužtikrinto finansavimo rinkose ėmė mažėti, o 2009–2010 m., didėjant susirūpinimui dėl sandorio šalies rizikos, ypač smuko. Ir nors 2011 m. įkaitu neužtikrintų paskolų apimtis šiek tiek padidėjo, vis dėlto tokių paskolų buvo išduodama gerokai mažiau nei iki krizės. Santykinė įkaitu neužtikrintų emisijų dalis mažėjo ir 2012 m., kai įkaitu neužtikrintų VP rinkų apyvarta susitraukė 36 %. Šį įkaitu neužtikrinto tarpbankinio skolinimosi nuosmukį iš dalies kompensavo padidėjęs finansavimas atpirkimo sandoriais, kuris po 2008 m. nuosmukio 2009 m. pradėjo augti, bet 2012 m. vėl smuko 15 %. Santykinį įkaitu užtikrintų VP rinkos atsparumą iš dalies galima paaiškinti padidėjusiu elektroninių platformų naudojimu, ypač pasinaudojant prekybos sistemomis įkaitu užtikrintiems sandoriams vykdyti per pagrindines sandorio šalis. Tyrimo duomenimis, per pagrindines sandorio šalis įvykdytų įkaitu užtikrintų VP sandorių dalis nuo 2008 m. gerokai padidėjo: 2012 m. jie jau sudarė 55 % visų įkaitu užtikrintų VP rinkos sandorių (2011 m. – 51 %).

I.2. Įkaitu užtikrinto finansavimo raida

Nuo 2009 m. pabaigos iki pirmojo 2012 m. ketvirčio pabaigos ES bankų išleistų, bet dar neišpirktų įkaitu užtikrintų obligacijų emisijų apimtis buvo santykinai stabili (išskyrus Vokietiją), nors šie duomenys neparodo pokyčių visos Sąjungos mastu, t. y. kad kai kuriose šalyse (pvz., Ispanijoje, Italijoje ir Švedijoje) jų buvo išleidžiama daugiau, o kitose (pvz., Airijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje) mažiau (5).

Kartu kai kurie bankai ėmė vykdyti daugiau neišplatinto pakeitimo vertybiniais popieriais arba leisti padengtų obligacijų, šias priemones naudodami kaip įkaitą, ypač refinansavimo operacijose su centriniais bankais (smulkiau žr. I.5 skirsnį). Ypač aktyviai šios rūšies operacijomis žemesnį reitingą turinčios įstaigos naudojosi 2011 ir 2012 m.

Iš pradžių pakeitimas vertybiniais popieriais buvo ypač paplitęs: 2008 m. buvo išleista rekordiškai daug – 711 mlrd. EUR vertės – emisijų, bet tik 5 % viso to kiekio buvo bankų išplatinti. 2008–2011 m. neišplatintu turtu užtikrintų vertybinių popierių dalis ir apyvarta gerokai lenkė neišplatintų padengtų obligacijų emisijų dalį.

Per pirmuosius devynis 2012 m. mėnesius neišplatintų padengtų obligacijų emisija gerokai padidėjo ir sudarė daugiau kaip vieną trečdalį visų padengtų obligacijų emisijų (žr. 5 pav.). Tačiau neišplatinto pakeitimo vertybiniais popieriais dalis, bent jau pirmąjį 2012 m. ketvirtį, tebebuvo gerokai didesnė.

5 pav.

Neišplatintas pakeitimas VP ir padengtų obligacijų emisijos ES kiekvienais metais

I.2.1. Padengtos obligacijos

Padengtos obligacijos tampa vis svarbesne įkaitu užtikrinto finansavimo priemone. Buvusios finansavimo šaltiniu tik keliose šalyse, šiuo metu padengtos obligacijos yra svarbus ilgalaikio bankų finansavimo šaltinis jau daug didesnėje šalių grupėje (žr. 6 pav.). 2003 m. 95 % visų išleistų padengtų obligacijų buvo išleidę vos keturiose šalyse (Danijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje ir Ispanijoje) įsisteigę bankai ir hipotekos bankai, o 2010 m. šių keturių šalių bankų išleistos padengtos obligacijos sudarė tik 66 % visų padengtų obligacijų emisijų (žr. 7 pav.).

6 pav.

Išleista padengtų obligacijų

7 pav.

Visoje ES išleista padengtų obligacijų (pagal šalis)

Ir pirminėse, ir antrinėse rinkose padengtų obligacijų palūkanų normų skirtumas išliko mažesnis nei atitinkamų pirmaeilių įkaitu neužtikrintų obligacijų, todėl padengtos obligacijos tapo patrauklesne finansavimo priemone, ypač teikiant būsto paskolas. Reitingų agentūros padengtas obligacijas taip pat vertina daug geriau negu to paties emitento pirmaeiles įkaitu neužtikrintas obligacijas, todėl smarkiai augo investuotojų polinkis investuoti į šias priemones.

I.3. Įkaitu neužtikrinto finansavimo raida

Nors įkaitu neužtikrintų paskolų emisijos 2009 ir 2010 m. buvo išleidžiamos santykinai stabiliai, pirmąjį 2011 m. ketvirtį jų pradėjo mažėti. Tas pats pasakytina ir apie įkaitu neužtikrintų skolos VP dalį visų išleistų skolos VP atžvilgiu: 2009 ir 2010 m. jie sudarė apie 40 %, o pirmąjį 2011 m. ketvirtį pradėjo mažėti ir neseniai susitraukė iki 30 %. Tokia raida būdinga visoms Sąjungos šalims, bet daugiausia ši dalis mažėjo labiausiai krizės paveiktose šalyse (ypač Italijoje ir Portugalijoje). Aukštesnį kredito reitingą turinčios bankų grupės, net įsisteigusios aukštesnio kredito reitingo šalyse, taip pat praneša apie įkaitu neužtikrintų paskolų dalies mažėjimą.

I.3.1. Klientų indėliai

Nors apskritai indėlių dalis bankų įsipareigojimuose padidėjo (žr. 1 pav.), kol kas palaikyti didesnę indėlių bazę bankams sekasi nevienodai (žr. 8 pav.), daugiausia dėl didelės konkurencijos jau ir taip bankų perpildytoje rinkoje ir kai kurių indėlininkų santykinio nenoro įšaldyti lėšas nedidelių palūkanų indėliuose.

8 pav.

Šalies nefinansinio privačiojo sektoriaus indėlių dalis, palyginti su visu turtu (proc.)

Iš tiesų, 2009–2012 m. paskolų ir indėlių santykis santykinai nesikeitė (žr. 9 pav.): pirmąjį 2011 m. ketvirtį jis susitraukė, paskui vėl padidėjo ir paskutiniais ketvirčiais beveik nesikeisdamas laikėsi ties 150 % riba. Apskritai, kitaip negu rinkos fondai, indėlių atsargos per visą krizės laikotarpį nesikeitė, išskyrus keletą šalių įtampos laikotarpiu. Tam tikru mastu tą užtikrino visoje Sąjungoje galiojančios suderintos indėlių garantijų sistemos. Tačiau kai kuriose šalyse antrąjį 2011 m. pusmetį pastebimas nedidelis didmeninių indėlių judėjimas, kai kur perkeliant indėlius į kitas valstybes (žr. 10 pav.).

9 pav.

Paskolų ir indėlių santykis didelių ES bankų grupėje

10 pav.

ES ne pinigų finansinių institucijų indėlių perkėlimas į užsienį

I.4. Naujoviškas finansavimas

Norėdami pagerinti savo finansavimo sąlygas ar likvidumą, bankai, nors labai nevienodu mastu, naudojasi ne tik tradiciniais bankų finansavimo būdais, bet ir kitomis priemonėmis.

I.4.1. Likvidumo apsikeitimo sandoriai

Likvidumo apsikeitimo sandoriai yra kelių rūšių, bet dažniausiai jie apibrėžiami kaip įkaitu užtikrinto skolinimo būdas, kai kreditorius suteikia besiskolinančiajam labai likvidų turtą (pvz., grynuosius pinigus ir vyriausybės obligacijas) mainais už mažiau likvidų užstatą (pvz., turtu užtikrintus VP), tokiu sandoriu pagerindamas besiskolinančiojo likvidumą.

ESRV turto suvaržymo ir naujoviško finansavimo tyrime pateikta informacija rodo, kad lėšos, gaunamos iš likvidumo apsikeitimo sandorių, kurių įkaitas – grynieji pinigai (atpirkimo sandoriai), ir gaunamos įkeičiant atvirkštinio atpirkimo sandoriuose gautą užstatą („suderinti atpirkimo sandoriai“), sudaro 7 % viso turto. Palyginę 2007 ir 2011 m. duomenis, pamatysime, kad šioje turto dalyje nenurodoma jokių reikšmingesnių pokyčių, išskyrus tai, kad 2007 m. bankai teikė pirmenybę suderintiems, o ne įprastiems atpirkimo sandoriams (6).

Remiantis to paties tyrimo duomenimis, vertybinių popierių skolinimo sandorių dalis daugelyje finansų įstaigų ir toliau buvo nereikšminga. Iš tiesų, šiais sandoriais gautų lėšų suma vidutiniškai tebuvo 0,7 % visų bankų lėšų ir nė viename nagrinėtame banke neviršijo 3,5 %. Tačiau vertybinių popierių skolinimo sandoriai labai koncentruoti, daugiausia sutelkti didžiuosiuose bankuose. Iš viso tokius sandorius vykdantys nurodė tik 19 bankų (iš 47), iš jų keturiems bankams teko 67 % visų gautų lėšų. Be to, rinkoje išimtinai dominuoja tik kelios šalys, būtent Jungtinė Karalystė (44 % visų gautų lėšų), Vokietija (22 %) ir Prancūzija (19 %), po jų eina Nyderlandai, Italija ir Švedija.

I.4.2. Struktūrizuoti produktai ir biržoje prekiaujami fondai

Krizė paveikė ir struktūrizuotų produktų rinką (7). Euronext (Amsterdamo, Briuselio, Lisabonos ir Paryžiaus) biržoje kotiruojamų struktūrizuotų VP metinė apyvarta šio amžiaus pirmojo dešimtmečio viduryje gerokai didėjo, bet prasidėjus krizei staigiai smuko (žr. 1 lentelę).

1 lentelė.

Struktūrizuotų produktų apyvarta (mlrd. EUR)

2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Šaltinis. NYSE Euronext.

Europos šalyse struktūrizuotų produktų panaudojimas bankams finansuoti (8) labai skiriasi: tai priklauso nuo rinkos dydžio (Belgijai, Vokietijai, Prancūzijai ir Italijai 2011 m. pabaigoje teko apie du trečdaliai išleistų struktūrizuotų produktų, atitinkamai už 226 mlrd. EUR, 157 mlrd. EUR, 84 mlrd. EUR ir 82 mlrd. EUR) ir šalies bankų finansavimo struktūros modelio. Tačiau reikia pažymėti, kad struktūrizuoti produktai nėra po krizės įdiegta naujovė.

Biržoje prekiaujamų fondų (BPF) panaudojimas buvo plačiai išreklamuotas kaip naujoviška finansavimo priemonė. Tačiau bankų naudojimasis prekiaujamais fondais siekiant pritraukti lėšų neapsiriboja BPF, nes gali būti panaudojami ir kitokie kolektyvinio investavimo į perleidžiamuosius vertybinius popierius subjektai (KIPVPS), taip pat apsikeitimo grąžomis sandoriai ir VP skolinimo sandoriai. Remiantis atliekant ESRV tyrimą surinkta medžiaga, savo finansavimui bankai labai retai naudojasi BPF; tik keli bankai nurodė šiuo tikslu naudojęsi šia priemone. Tačiau tai nereiškia, kad ateityje ši veikla negali vėl suaktyvėti. Tai viena iš priežasčių, dėl kurios priežiūros institucijos ir toliau ją stebi. Be to, Europos vertybinių popierių ir rinkų institucija (EVPRI) 2012 m. liepos mėn. paskelbė gaires dėl BPF ir kitų KIPVPS emisijų.

I.5. Viešojo sektoriaus parama dabartinėmis įtampos sąlygomis

Prasidėjus finansų krizei ir ypač po Lehman Brothers banko griūties centriniai bankai ir valdžios įstaigos ėmėsi ryžtingų priemonių. Susidūrę su sunkumais pritraukdami finansavimą įkaitu neužtikrintose kredito rinkose, Sąjungos bankai didino savo veiklos finansavimą įkaitu užtikrintomis priemonėmis (žr. I.2 skirsnį) ir iš centrinių bankų.

Be to, ES valstybės narės ėmėsi priemonių padėti savo bankų sistemoms. Daugumą iš viešojo sektoriaus gautų paramos priemonių galima suskirstyti į tris plačias kategorijas: kapitalo injekcijos, garantijos už bankų įsipareigojimus ir turto išpirkimo priemonės (9). Reikia pažymėti, kad valstybės narės pritarė nacionalinių valstybės garantijų likvidumo palaikymo sistemai, kuri 2011 m. buvo peržiūrėta siekiant padėti gyvybingiems bankams gauti lėšų. 2012 m. sausio mėn. 17 ES valstybių narių suteikė garantijas naujų obligacijų emisijoms už 580 mlrd. EUR (480 mlrd. EUR euro zonoje) – gerokai mažiau nei paskutinį 2009 m. ketvirtį per didžiausią finansavimo pakilimą (930 mlrd. EUR (720 mlrd. EUR euro zonoje). Tačiau atskirose šalyse padėtis nevienoda (žr. 11 pav.). Neapibrėžtųjų įsipareigojimų, atsirandančių iš garantijų dėl bankų įsipareigojimų, suma atėjus obligacijų išpirkimo terminui daugumoje šalių sumažėjo, bet tokiose šalyse kaip Belgija, Graikija, Italija, Portugalija ir Ispanija padidėjo.

11 pav.

Bankų įsipareigojimų garantavimas pagal šalis (mlrd. EUR)

Kai kuriose euro zonos šalyse krizė virto valstybės skolos krize, todėl šių šalių bankams finansavimo sąlygos labai pablogėjo. Šiomis aplinkybėmis įsikišo Eurosistema, pasiūliusi didelį finansavimo priemonių pasirinkimą, pavyzdžiui, inter alia, ilgesnės trukmės refinansavimo operacijas (ITRO) paskirstant visą sumą ir taikant fiksuotų palūkanų normą, išplėtusi įkaitu tinkamo turto sąrašą ir sumažinusi minimalius atsargų reikalavimus. 2011 m. gruodžio 22 d. ir 2012 m. kovo 1 d. ECB įvykdė dvi ilgesnės trukmės (3 metų) refinansavimo operacijas, kurių bendra vertė buvo daugiau kaip 1 tril. EUR (žr. 12 ir 13 pav.).

12 pav.

Operacijos su ES nacionaliniais centriniais bankais

13 pav.

Operacijos su ES nacionaliniais centriniais bankais

Suprantama, kad naudojimasis centrinių bankų finansavimu koreliuoja su valstybės problemiškumo lygiu, pavyzdžiui, Kipro, Graikijos, Airijos, Italijos, Portugalijos, Slovėnijos ir Ispanijos bankai dažniau kreipėsi į Eurosistemą (žr. 13 pav.). Kai kuriose šalyse bankai, norėdami gauti operacijoms su centriniais bankais tinkamą įkaitą, daugiausia naudojosi neišplatintais VP, ypač padengtomis obligacijomis (žr. 5 pav.). Kai kurie bankai, išleisdami skolos VP, naudojosi valstybės garantijomis, o išleistus VP vėliau panaudojo refinansavimo operacijoms su centriniu banku.

I.6. Finansavimo struktūrų kūrimo varomosios jėgos

Bankų įsipareigojimų sudėtis keitėsi dėl kelių vienu metu pasireiškusių veiksnių. Daugeliu pozicijų nuvertinus kelių euro zonos periferinių valstybių išleistus skolos VP, kurie anksčiau buvo aukštai kotiruojami ir buvo laikomi mažos rizikos VP, investuotojai į fiksuoto pajamingumo priemones reikalavo vis saugesnio turto. Tai labai padidino įkaitu užtikrinto turto, ypač padengtų obligacijų, paklausą, nes iš santykinai saugaus turto, kuriuo padengiamos obligacijos, sudaryti įkaito fondai kaip antrinis atpirkimo šaltinis suteikdavo tarsi papildomą garantiją. Be to, kai kuriose teisinėse sistemose išleidžiant padengtas obligacijas investuotojams numatomos papildomos garantijos.

Įkaitu užtikrintų ir neužtikrintų paskolų sąnaudų pokyčius vertinantys iBoxx indeksai rodo, kad visą krizės laikotarpį pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų ir padengtų obligacijų palūkanų normų skirtumų modelis per krizę keitėsi. Iki maždaug 2010 m. vidurio vidutinės pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų sąnaudos buvo gerokai didesnės nei padengtų obligacijų, bet ilgainiui tas skirtumas išnyko, o 2011 m. pirmojoje pusėje sąnaudos buvo netgi mažesnės. Dėl stiprėjančios valstybių skolos krizės padidėjęs nenoras rizikuoti kredito rinkose, sustiprintas nuogąstavimų dėl pasiūlymų gelbėti privačiomis lėšomis galimo poveikio pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų kainai, 2011 m. antrojoje pusėje pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų ir padengtų obligacijų palūkanų normų skirtumas vėl tapo teigiamas ir padidėjo.

14 pav.

Eurais denominuotų pirmaeilių įkaitu neužtikrintų skolos priemonių ir padengtų obligacijų apsikeitimo sandorių iBoxx indeksuose pajamingumo skirtumai (2010 m. sausis–2012 m. spalis; baziniais punktais)

Eurosistemai pradėjus vykdyti ilgesnės trukmės (3 metų) refinansavimo operacijas, pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų palūkanų normų skirtumas 2012 m. pradžioje gerokai sumažėjo, o įkaitu užtikrintų ir neužtikrintų paskolų palūkanų normų skirtumai didžiąją pirmojo pusmečio dalį buvo beveik vienodi. Tačiau 2012 m. birželio mėn. pabaigoje vidutinis pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų palūkanų normų skirtumas buvo netgi mažesnis nei padengtų obligacijų.

Po Lehman Brothers bankroto ypač padidėjus sandorio šalies rizikai, tarpbankinio finansavimo rinkoje įkaitu neužtikrinti sandoriai, palyginti su finansavimu atpirkimo sandoriais, labai pabrango, kaip matyti iš staigaus EURIBOR-EUREPO terminų skirtumo didėjimo. Ir nors ECB įgyvendinus didelio masto paramos likvidumui priemones palūkanų normų skirtumai gerokai sumažėjo, jie tebėra daug didesni negu buvo iki krizės. Nuo 2011 m. vidurio valstybių skolų krizei vis intensyvėjant, įkaitu užtikrintų ir neužtikrintų sandorių palūkanų normų skirtumai vėl ėmė didėti. Įgyvendinus Eurosistemos ilgesnės trukmės (3 metų) refinansavimo operacijas, pirmąjį 2012 m. pusmetį palūkanų normų skirtumas sudarant atpirkimo ir įkaitu neužtikrintus sandorius vėl sumažėjo.

Taip pat reikėtų pažymėti, kad nuo krizės pradžios ES bankai daug dėmesio skyrė savo finansavimo bazės stiprinimui, indėlių surinkimą pasirinkę pagrindine strategija. Bazelio pasiūlyme dėl likvidumo sistemos mažmeniniai indėliai, palyginti su kitomis priemonėmis, laikomi mažiausiai kintančiais. Tai galėjo būti ir vienas iš motyvų, paskatinusių bankus pradėti taikyti tokias strategijas.

I.6.1. Naujų ir rengiamų bankų finansavimą reglamentuojančių dokumentų poveikis

I.6.1.1. Pagrindiniai faktai

Keletas teisinių iniciatyvų – jau įgyvendintų ir numatytų įgyvendinti artimiausioje ateityje – gali turėti įtakos bankams pasirenkant finansavimo būdą, ypač renkantis įkaitu užtikrinto arba neužtikrinto finansavimo šaltinį, taip pat renkantis naujus finansavimo šaltinius. Iš šių iniciatyvų svarbiausios: Kapitalui keliamų reikalavimų direktyva ir reglamentas (KRD/KRR IV), Mokumas II / Pirmoji bendroji direktyva (Omnibus Directive), pasiūlymai dėl Bankų gaivinimo ir pertvarkymo direktyvos ir Europos rinkos infrastruktūros reglamentas (ERIR).

Apibendrinant reikia pasakyti, kad nors pagal būsimas Bazelio III ir Mokumo II taisykles padengtų obligacijų emisijos, palyginti su pakeitimo vertybiniais popieriais operacijomis, bus vertinamos palankiai, bankai gali turėti ir papildomų paskatų rinktis tokias priemones. Kartu pasiūlyme dėl bankų pertvarkymo aptariamos gelbėjimo privačiomis lėšomis paskolų nuostatos sustiprino investuotojų supratimą, kad įkaitu neužtikrintų paskolų grąža ateityje gali būti mažesnė nei dabartinė jų vertė. Tai, kad pasiūlyme dėl padengimo likvidžiuoju turtu rodiklio bankų išleistos įkaitu neužtikrintos skolos priemonės nelaikomos likvidžiu turtu, taip pat gali sumažinti bankų suinteresuotumą turėti kitų bankų įkaitu neužtikrintų skolos priemonių (10).

Šiuose teisės aktuose aptariamas poveikis neapsiriboja bankų finansavimu, todėl potencialiai neigiamą poveikį reikėtų aptarti platesniu gaunamos naudos požiūriu, atsižvelgiant ne tik į finansavimą ir likvidumą, bet ir į didesnį sistemos atsparumą, mažesnę moralinę žalą, mažesnį persidavimo pavojų ir kt.

I.6.1.2. Daugiau informacijos apie jau įgyvendintus ar dar tik rengiamus teisės aktus

KRD/KRR IV. Du KRD IV dalykai, galintys turėti didelį poveikį bankų finansavimo modeliui, yra susiję su likvidumo sistema: padengimo likvidžiuoju turtu rodiklis (PLTR) ir grynasis stabilaus finansavimo rodiklis (GSFR). Pagrindinis GSFR taikymo tikslas – reikalauti, kad bankai sukurtų stabilesnių ilgalaikių finansavimo šaltinių. Kita vertus, pagrindinis PLTR taikymo tikslas – sukurti lengvai parduodamo turto fondą, kuriame daugiausia būtų aukštos kokybės likvidaus turto, įskaitant padengtas obligacijas, bet neįtraukiant turtu užtikrintų VP.

Papildomą poveikį bankų finansavimui gali turėti kapitalui keliamus reikalavimus reglamentuojančių teisės aktų nuostatos dėl padengtų obligacijų. KRD IV direktyvoje nėra naujų reikalavimų dėl padengtų obligacijų emisijoms privalomų kapitalo reikalavimų, kaip buvo anksčiau, nes pagrindinės padengtų obligacijų įkaitu tinkamo turto klasės tos pačios, kaip ir ankstesnėse kapitalui keliamų reikalavimų direktyvose.

Mokumo II direktyva. Ši direktyva skirta draudimo ir perdraudimo įmonių reguliavimui suderinti. Mokumo taisyklės nustato minimalią finansinių išteklių sumą, kurią draudimo ir perdraudimo įmonės privalo turėti, kad padengtų prisiimamą riziką. Vienas pagrindinių dalykų, dėl kurių kritikuojama Mokumo II direktyva, yra tas, kad dėl kapitalui keliamų reikalavimų kredito maržos rizikai valdyti struktūros ji skatins investuoti į trumpalaikes, o ne į ilgalaikes skolos priemones. Tačiau ši kritika grindžiama pernelyg supaprastintu požiūriu į Mokumo II direktyvą, kai palūkanų normų skirtumo rizikos modulio parametrai lyginami su KRD IV parametrais. Neatsižvelgiama ir į diversifikavimo poveikį, nei į palūkanų rizikos submodulius galutiniuose kapitalui keliamuose reikalavimuose.

Kiti šiuo metu derybose dėl Antrosios bendrosios direktyvos (Omnibus II) aptariami elementai gali išlaikyti ar net padidinti suinteresuotumą ilgalaikėmis investicijomis. Vienas pavyzdys būtų „ilgalaikių garantijų paketas“, skirtas problemoms, atsirandančioms dėl dirbtinai sukelto kainų svyravimo poveikio draudimo produktams su ilgalaikėmis garantijomis spręsti.

Mokumo II direktyva kritikuojama ir už tai, kad joje numatomos nuobaudos už dalyvavimą bankų kapitale. Kita vertus, tai grindžiama Europos draudimo ir profesinių pensijų institucijos (EDPPI) penktąja kiekybinės įtakos studija (QIS5), pagal kurią investicijos į finansų ir kredito įstaigų kapitalą atimamos iš nuosavų lėšų. Šiuo metu parengtuose deleguotųjų aktų projektuose laikomasi panašaus požiūrio kaip ir KRD IV, pagal kurią dalyvavimo bankų kapitale vertė atimama iš atitinkamo lygio tik tada, kai viršijamos tam tikros ribos. Mažai tikėtina, kad toks požiūris galėtų labai paveikti draudikų turto perskirstymą.

Vis dėlto yra tikimybė, kad jei Mokumo II direktyvoje bus nustatyti turto diversifikavimo reikalavimai, ji turės įtakos kai kurių įmonių turto paskirstymui.

Bankų gaivinimo ir pertvarkymo direktyva. Direktyvos projekte nustatytos būtinos priemonės ir įgaliojimai, užtikrinantys, kad bet kurioje ES šalyje bankrutuojantys bankai būtų valdomi taip, kad būtų išvengta finansinio nestabilumo ir sumažinti mokesčių mokėtojams tenkantys nuostoliai. Pagal siūlomą projektą numatytos tokios pertvarkymo priemonės kaip dalinis skolos sumažinimas arba gelbėjimas privačiomis lėšomis. Taikydamos šią priemonę pertvarkymo institucijos galėtų mažinti akcinio kapitalo, subordinuotųjų paskolų ir kitų pirmaeilių įkaitu neužtikrintų įsipareigojimų vertę arba juos konvertuoti į akcijas. Pagal Komisijos pasiūlymą gelbėjimas privačiomis lėšomis netaikomas įkaitu užtikrintam finansavimui, indėliams, kuriuos garantuoja indėlių garantijų sistemos, fondams, kurių išpirkimo terminas trumpesnis nei vienas mėnuo, prekybos (komerciniam) kreditui, įsipareigojimams darbuotojams arba mokesčių ir socialinio draudimo institucijoms bei išvestinėms finansinėms priemonėms.

Nors gelbėjimas privačiomis lėšomis nepakeičia neapsaugotų kreditorių padėties kreditorių hierarchijoje, jis turėtų padėti investuotojams pripažinti tikimybę, kad ateityje atgaunamo įkaitu neužtikrinto turto vertė gali būti mažesnė. Apskritai, atsižvelgiant į didesnę rizikos premiją, įsipareigojimai, kuriems gali būti taikomas gelbėjimas privačiomis lėšomis (pvz., įkaitu neužtikrintas finansavimas), ateityje gali būti brangesni. Vis dėlto Europos Komisijos atliktas poveikio vertinimas parodė, kad tikėtinas poveikis yra valdomas. Prie direktyvos projekto pateikiamame Komisijos poveikio vertinime (11) numatyta, kad bankų finansavimo sąnaudos iš viso padidės nuo 5 iki 15 bazinių punktų, o gelbėjimo privačiomis lėšomis įsipareigojimų sąnaudos – nuo 15 iki 40 bazinių punktų. Tačiau, bankų sektoriaus skaičiavimais, gelbėjimo privačiomis lėšomis įsipareigojimų finansavimo sąnaudos keisis nuo 55 iki 100 bazinių punktų (12).

Apskritai įsipareigojimų, kuriems taikomas gelbėjimas privačiomis lėšomis, rizikos ir finansavimo sąnaudų didėjimą reikėtų vertinti atsižvelgiant į teigiamą gelbėjimo privačiomis lėšomis priemonės poveikį bankų finansavimui. Naujuoju Europos rinkos infrastruktūros reglamentu (ERIR) siekiama didesnio skaidrumo ir geresnio rizikos valdymo ne biržos išvestinių priemonių rinkoje, taip pat didesnio šios rinkos saugumo mažinant sandorio šalies kredito riziką ir veiklos riziką.

Siekiant mažinti sandorio šalies kredito riziką, naujosiose taisyklėse yra nustatoma: 1) griežtesni reikalavimai pagrindinėms sandorio šalims dėl riziką ribojančių (pvz., kiek jos turi turėti kapitalo), organizacinių (pvz., rizikos komitetų vaidmuo) ir veiklos standartų (pvz., informavimas apie kainas); 2) privaloma standartizuotų sandorių (t. y. jie jau atitinka iš anksto nustatytus tinkamumo kriterijus) tarpuskaita per pagrindinę sandorio šalį; 3) rizikos švelninimo standartai sandoriams, kurių tarpuskaitos nevykdo pagrindinė sandorio šalis (pvz., keičiantis įkaitu). Daugiau apie su pagrindine sandorio šalimi susijusią riziką žr. III.1.6 skirsnyje.

I.7. Finansinis svertas ir turto išskaidymas

Finansų krizei smarkėjant, sparčiai didėjo bankų balansai, dėl to didėjo ir bankų finansinis svertas. Krizei praėjus, atsižvelgdami į padidėjusias finansavimo (ypač įkaitu neužtikrinto finansavimo) sąnaudas, bankai stengėsi mažinti savo finansinius svertus tiek didindami kapitalą, tiek ribodami turto dalies augimą, kaip matyti 15 pav. Ši tendencija labiau pasireiškė už euro zonos ribų, ypač Jungtinėje Karalystėje įsisteigusiuose bankuose.

15 pav.

ES bankų finansinis svertas

2009 m. euro zonoje bankai sumažino savo turtą maždaug 10 %; 2010 ir 2011 m. šie pokyčiai buvo ne tokie ryškūs (žr. 16 pav.). Apskritai euro zonai nepriklausančių ES bankų turto dydis iki 2010 m. buvo beveik nekoreguojamas, bet 2011 m. jis vėl pradėjo didėti. Nuo 2008 m. bankai stengėsi rekapitalizuotis, todėl akcinio kapitalo dalis visoje ES padidėjo beveik 400 mlrd. EUR, nors 2011 m. euro zonos bankuose sumažėjo apie 5 %. Nuo 2007 m. visas euro zonos bankų turtas padidėjo 14 %, bet pasikeitė ir turto struktūra. Nuosavybės VP dalis sumažėjo 6 %, o paskolos namų ūkiams didėjo vos 9 %, paskolos pinigų finansinėms institucijoms – tik 6 %. O štai kitas turtas, paskolos vyriausybėms ir skolinių įsipareigojimų kiekis padidėjo daugiau kaip 20 %. Šie skaičiai liudija susilpnėjusią tarpbankinio sektoriaus skolinimo veiklą ir santykinį paskolų namų ūkiams bei verslo įmonėms nuosmukį.

16 pav.

ES bankų akcinio kapitalo ir turto pokyčiai

II. TURTO SUVARŽYMAS: TYRIMO DUOMENYS

Turto suvaržymas atsiranda tada, kai turtas naudojamas kreditorių reikalavimams užtikrinti. Todėl banko bankroto atveju paprastiems kreditoriams tas turtas tampa nepasiekiamas. Toks įkaito užtikrinimas gali būti naudojamas arba finansavimui užtikrinti (pvz., išleidžiant turtu užtikrintus VP, padengtas obligacijas ir atpirkimo sandorius), arba prekybos ir rizikos valdymui (pvz., išvestinių finansinių priemonių ir VP skolinimo atveju). Kai kuriose iš šių operacijų bankai turtą įkeičia ne tiesiogiai sandorio šaliai, bet pagrindinei sandorio šaliai, vykdydami operacijas, kurių tarpuskaita atliekama per šias įstaigas. Suvaržytas turtas – tai turtas, kuris, tiesiogiai arba netiesiogiai, yra įkeistas arba pagal susitarimą panaudojamas bet kokiam sandoriui užtikrinti, garantuoti įkaitu ar kreditingumui didinti.

Vis dažniau pasikliaujant įkaitu užtikrintu finansavimu ir pereinant prie kitų sandorių (pvz., išvestinių priemonių) užtikrinimo įkaitais, nuo krizės pradžios turto suvaržymo mastas labai išaugo. Šis reiškinys paplito daugelyje šalių, tačiau pažeidžiamiems bankams ir bankams pažeidžiamose šalyse jis ypač būdingas. Iš tiesų, turto suvaržymo negalima nagrinėti atsietai nuo krizės ir jos padarytos žalos kredito ir tarpbankinėms rinkoms. Tačiau įkaitu užtikrintų skolos priemonių apimties didėjimą ir tipų daugėjimą lėmė ne tik rinkų suvaržymai, bet ir daug kitų veiksnių, visų pirma, kainos, galimybė gauti įkaitą, perviršinio įkaito naudojimas ir išpirkimo terminai.

II.1. Bendras turto suvaržymo lygis

Toliau šiame priede kalbant apie turto suvaržymo lygį turimas galvoje suvaržyto turto ir viso turto santykis (13). Daugiau apie skaičiavimo metodiką žr. VI skirsnyje.

Pasiskirstymas pagal suvaržymo lygį (2007 ir 2011 m.) parodytas 17 pav. (14) Šis rodiklis apima visą suvaržytą turtą, įskaitant atvirkštinio atpirkimo sandoriuose (suderintuose atpirkimo sandoriuose) įgytą turtą, padalytą iš viso turto. Tačiau esama tam tikrų abejonių dėl kai kurių bankų duomenų pateikimo metodikos tikslumo, todėl nurodant suvaržymo lygį pateikiami ne konkretūs skaičiai, bet jų intervalas. Duomenys rodo, kad šiam tyrimui duomenis pateikusių bankų suvaržymo lygio medianos vertė – apie 25 % (arba apie 23 %, kai atimami suderinti atpirkimo sandoriai).

17 pav.

Suvaržyto turto (įskaitant suderintus atpirkimo sandorius) pasiskirstymas viso turto atžvilgiu 2011 m. pabaigoje (mėlynas stulpelis) ir 2007 m. pabaigoje (pilkas stulpelis)

Lyginant 2007 ir 2011 m. duomenis, akivaizdu, kad beveik visų duomenis pateikusių bankų turto suvaržymo lygis padidėjo (15). Paėmę mažesnę imtį – 28 bankus, pateikusius abejų metų duomenis, matome, kad mediana padidėjo nuo 7 % iki 27 %, o vidurkis viso turto atžvilgiu – nuo 11 % iki 32 % (kai įtraukiami suderinti atpirkimo sandoriai).

Nors ši tendencija pasireiškė labai plačiai, turto suvaržymo didėjimo lygis skiriasi ir priklauso nuo bankų charakteristikos. Iš tiesų žemesnio kredito reitingo bankai (mažesnio nei A) (16) dažniausiai nurodė gerokai didesnį suvaržymo lygio didėjimą (18 pav.) (17).

18 pav.

Suvaržymo lygio didėjimas skirtingo kredito reitingo bankų grupėse 2007–2011 m. (procentiniais punktais) (18)

Apskritai 2011 m. aukštesnį reitingą turintys bankai (iki A lygio) nurodė ir gerokai mažesnį turto suvaržymo lygį (19 pav.) (19). Nors tai nėra netikėta išvada, jos nereikėtų vertinti atskirai nuo bankų ir valstybių, kuriose jie įsisteigę, nes kai kurie didesnį suvaržymo lygį nurodę bankai buvo tempiami žemyn valstybės rizikos. Šis bankų ir valstybių atsparumą rodantis turto suvaržymo skirtumų modelis gali būti laikomas patvirtinančiu teiginį, kad padidėjęs turto suvaržymas yra (bent jau iš dalies) krizės pasekmė.

19 pav.

Suvaržymo lygio pasiskirstymas skirtingo kredito reitingo bankų grupėse 2011 m. pabaigoje (proc.)

II.2. Perviršinio įkaito įtaka suvaržymo lygiui

Suvaržymo lygis priklauso nuo sandorių, kuriuose turtas įkeičiamas, tipo, t. y. nuo natūralaus reikalavimo pateikti didesnį užstatą negu paskolos vertė (žr. 20 pav.). Atpirkimo sandoriai, suderinti atpirkimo sandoriai ir VP skolinimas yra tie įkaitu užtikrinto finansavimo sandoriai, kuriuose įkaitas naudojamas rečiau, nes paprastai jie vertinami mažesne negu rinkos vertė. Tačiau aukštesnį kredito reitingą turinčios įstaigos turi daugiau galimybių pasinaudoti tokiais sandoriais, nes sandorio šalys labiau linkusios vykdyti operacijas su finansiškai stipresnėmis įstaigomis (taip pat žr. 21 pav.). Priešingai, kai finansavimą suteikia centriniai bankai, išleidžiamos padengtos obligacijos ar kiti įkaitu užtikrinti VP, reikalaujama įkaito suma didesnė.

20 pav.

Perviršinio įkaito naudojimo pasiskirstymas skirtingo kredito reitingo bankų grupėse 2011 m. pabaigoje

21 pav.

Perviršinio įkaito naudojimo pasiskirstymas pagal įkaito tipą 2011 m. pabaigoje

Padengtų obligacijų atvejį reikia paaiškinti plačiau. Padengtų obligacijų perviršinio įkaito naudojimo lygis plačiąja prasme priklauso nuo trijų veiksnių: 1) reguliavimo reikalavimų, 2) reitingo agentūrų reikalavimų ir 3) įstaigų strateginio pasirinkimo, kokio dydžio perviršinio įkaito apsaugą jos nori turėti. Kai kurių šalių taisyklėse reikalaujama, kad padengtoms obligacijoms būtų numatytas gana didelis minimalus perviršinis įkaitas (pvz., Ispanijoje (20)), kai kuriose šie perviršinio įkaito reikalavimai gana maži (21), dar kitose reikalaujama, kad padengtų obligacijų įkaitui užtikrinti įstaiga turėtų atskirą įkaitu tinkamo turto portfelį (pvz., Slovakijoje), taip pat yra šalių, kuriose nėra jokių reikalavimų. Toks įvairus požiūris turėjo nemažą poveikį perviršinio įkaito naudojimui, kartu ir turto suvaržymo lygiui. Ir nors perviršinio įkaito naudojimą iš dalies galima pateisinti reguliavimo režimu, jis priklauso ir nuo reitingo, kurį įstaigos nori gauti savo įkaitu užtikrinamoms skolos priemonėms, nes didesnis perviršinis įkaitas užtikrina didesnį saugumą investuotojams ir suteikia galimybę gauti aukštesnius reitingus. Be to, įstaigos sprendžia, kokios papildomos apsaugos nori kartu su priežiūros institucijų ir reitingų agentūrų nustatytais reikalavimais. Ar šią apsaugą priskirti prie į įkaito fondą įtrauktų priemonių ar nepriskirti – bankų ir valstybių narių strateginiai sprendimai ir praktika šiuo klausimu skiriasi.

II.3. Įvairių sandorių įtaka suvaržymui

Nenuostabu, kad labiau pažeidžiami bankai (kai jie vertinami pagal kredito reitingą) linkę labiau pasikliauti įkaitu užtikrintu finansavimu, ypač centrinių bankų finansavimu, o aukščiau kotiruojamų bankų įkaitu užtikrinto finansavimo struktūra labiau diversifikuota: jų finansavimo šaltiniuose svarbi vieta tenka atpirkimo sandoriams, VP skolinimui ir įkaitu užtikrintiems skolos VP. Taip pat reikia pažymėti, kad nors atrodo, jog spekuliacinį reitingą turinčių bankų įkaitu užtikrinto finansavimo lygis nedaug didesnis nei BBB reitingą turinčių bankų, jei atsižvelgsime į šių bankų jau „supakuoto“, bet finansavimui gauti dar nepanaudoto neišplatinto turto sumą, šis lygis gali padidėti.

22 pav.

Įkaitu užtikrintas finansavimas skirtingo kredito reitingo bankų grupėse 2011 m. pabaigoje

Tai rodo, kad žemiausią reitingą turinčių bankų turto suvaržymo lygis yra santykinai didelis. Taip yra dėl kelių priežasčių. Pirma, centrinio banko finansavimas susijęs su labai didelėmis suvaržyto turto sumomis – taip yra dėl dažniau, palyginti su kitomis finansavimo rūšimis, naudojamo perviršinio įkaito (žr. 20 pav.). Antra, žemiausią reitingą turintys bankai gali būti nepageidaujami privačiojo sektoriaus įkaitu neužtikrintų priemonių rinkose, bet kai kuriais atvejais gali išleisti įkaitu užtikrintas finansavimo priemones, jei pasiūlytų geros kokybės įkaitą. Trečia, šie bankai didelę dalį įkaitu tinkamo savo turto jau išnaudojo centrinio banko refinansavimo operacijoms (žr. 24 pav., vidurinį stulpelį) ir vis dažniau kaip įkaitą finansavimui iš centrinių bankų gauti naudoja savo pačių neišplatintas padengtas obligacijas ir kitus įkaitu užtikrintus VP. Ketvirta, toks įkaitas vis tiek reiškia, kad jis vertinamas šiek tiek mažesne verte, palyginti su aukščiausio reitingo bankų įkaitais (žr. 24 pav. kairįjį stulpelį).

III. RIZIKA

Šiame skirsnyje analizuojama rizika, susijusi su: 1) turto suvaržymu, 2) naujovišku finansavimu ir 3) koncentracija. Toliau pateiktoje lentelėje apibendrintos pagrindinės rizikos rūšys ir išvados.

2 lentelė.

Pagrindinės su finansavimo operacijomis susijusios rizikos rūšys

Turto suvaržymas Naujoviškas finansavimas Koncentracija 1. Neapsaugotų kreditorių, pvz., indėlininkų, struktūrinis subordinavimas 1. Skaidrumas, pasitikėjimas, patogumas valdyti ir vykdyti priežiūrą 1. Investuotojų bazė 2. Galimybė ateityje gauti finansavimą įkaitu neužtikrinto finansavimo rinkose: 1) neapsaugotų kreditorių išstūmimas; 2) rinkos finansavimo ir rinkos disciplinos išsaugojimas; 3) padidėjęs jautrumas pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų ir pagrindinių finansavimo priemonių palūkanų normų skirtumui 2. Sąsajos 2. Finansavimo priemonės 3. Skaidrumo ir teisingos kainodaros klausimai 3. Teisminių ginčų rizika ir rizika reputacijai; vartotojų apsauga 3. Išpirkimo terminų charakteristikos 4. Padidėjusi finansavimo ir likvidumo rizika 4. Likvidumo apsikeitimo sandoriams būdinga rizika 4. Geografinė aprėptis 5. Sąlyginis suvaržymas 6. Kitos su turto suvaržymu susijusios rizikos rūšys: 1) įkaito trūkumas ir pakartotinis jo naudojimas; 2) banko, kurio didelė turto dalis suvaržyta, rizikos valdymas 7. Kitos rizikos rūšys (susijusios su konkrečiais produktais ar sandoriais): 1) padengtos obligacijos; 2) pagrindinės sandorio šalys

III.1. Su turto suvaržymu susijusi rizika

Su turto suvaržymu susijusi rizika plačiąja prasme gali būti suskirstyta į tokias grupes: 1) neapsaugotų kreditorių struktūrinis subordinavimas; 2) klausimai, susiję su galimybe ateityje gauti finansavimą įkaitu neužtikrinto finansavimo rinkose; 3) skaidrumo ir teisingos kainodaros klausimai; 4) padidėjusi likvidumo rizika; 5) klausimai, susiję su sąlyginiu suvaržymu; 6) klausimai, susiję su procikliškumu; 7) kitos rizikos rūšys. Šiame skirsnyje taip pat minimos specifinės padengtoms obligacijoms ir sandoriams su pagrindinėmis sandorio šalimis būdingos rizikos rūšys.

III.1.1. Neapsaugotų kreditorių struktūrinis subordinavimas

Vienas iš turto suvaržymo poveikių yra rizikos perskirstymas tarp investuotojų. Išsiplėtus turto suvaržymo mastui, neapsaugotų kreditorių, tokių kaip pirmaeilių įkaitu neužtikrintų obligacijų turėtojų ar indėlininkų, reikalavimai tampa rizikingesni, vis labiau subordinuoti, nes pirmenybė teikiama įkaitu užtikrintoms paskoloms. Rizikos perskirstymas tarp investuotojų, be kita ko, priklauso nuo perviršinio įkaito naudojimo laipsnio (t. y. didesnio prioriteto kreditorių apsaugos masto), kitų kreditorių tipo, verslo modelių ir bendros turto kokybės, taip pat nuo santykinio įkaitu užtikrintų ir neužtikrintų paskolų dydžio santykio ir įsipareigojimų nevykdymo tikimybės. Kiek toks rizikos perskirstymas yra pavojingas neapsaugotiems kreditoriams, priklauso nuo jų gebėjimo tinkamai įkainoti tokią riziką. Todėl netikėtas didesnis nei absoliutus turto suvaržymo lygio pokytis daugiau problemų gali sukelti esamiems neapsaugotiems kreditoriams, kadangi jie neturi galimybės nustatyti tokio suvaržymo pokyčio kainos.

III.1.1.1. Struktūrinis indėlininkų subordinavimas

Kadangi indėliai yra pirmaeilio įkaitu neužtikrinto bankų finansavimo forma, turto suvaržymas didina ir indėlių rizikingumą ir galiausiai indėlių draudimo fondų atsakomybę (22). Struktūrinis indėlių subordinavimas gali būti mažesnė problema šalyse, kuriose indėlių draudimo fondai yra ex ante finansuojami draudimo sistemose dalyvaujančių institucijų mokamais įnašais. Tokiais atvejais rizika, kad dėl turto suvaržymo padidės mokesčių mokėtojų įsipareigojimai, iš dalies sumažinama. Kad indėlių draudimo fondams būtų kompensuojamas padidėjęs rizikingumas, indėlių draudimo sistemose dalyvaujančių įstaigų įmokos gali būti atitinkamai koreguojamos atsižvelgiant į riziką, kylančią dėl turto suvaržymo ir dėl indėlininkų subordinavimo, kuris dėl to suvaržymo atsiranda.

Padidėjęs indėlių rizikingumas yra ypač didelė problema valstybėse narėse, kuriose nėra priimtų specialių indėlininkų apsaugos įstatymų. Pagal tokius įstatymus kredito įstaigos nemokumo atveju indėlių draudimo fondams suteikiamas pirmumo statusas, taip sumažinant galimą naštą mokesčių mokėtojams (23). Padidėjęs indėlių rizikingumas mažesnė problema valstybėse narėse, kuriose dėl teisės aktų nustatytų apribojimų turto suvaržymas nėra plačiai taikomas. Vienos valstybės narės yra nustačiusios tiesioginius turto suvaržymo apribojimus išleidžiant padengtas obligacijas, kitos skirtingai traktuoja priimamus indėlius ir hipotekos paskolas. Neapsaugotų indėlininkų ir investuotojų požiūriu svarbu išanalizuoti, ar likęs nesuvaržytas turtas galėtų padengti įkaitu neužtikrintus įsipareigojimus. Pagal ESRV atliktą tyrimą daugelyje bankų taip ir būtų (žr. 23 pav.), tačiau reikėtų pažymėti du dalykus. Pirma, kai kuriuose tyrime dalyvavusiuose bankuose toks nesuvaržytas turtas yra nepakankamas įkaitu neužtikrintiems įsipareigojimams padengti. Antra, žemesnio reitingo bankuose tokio padengimo rodiklis būtų mažesnis.

23 pav.

Skirtingo kredito reitingo bankų grupių nesuvaržyto turto ir viso neužtikrinto finansavimo santykis, 2011 m. pabaiga

III.1.2. Prieiga prie įkaitu neužtikrintų rinkų ateityje

1. Neapsaugotų kreditorių išstūmimas

Turtą dideliu mastu suvaržius įstaigose, kuriose didelė turto dalis jau suvaržyta arba kuriose ta dalis gali padidėti, gali sustiprėti nuogąstavimai, kad bus suvaržyta dar daugiau turto. Dėl tokių nuogąstavimų įkaitu neužtikrinto finansavimo kaina gali padidėti iki tokio lygmens, su kuriuo bankai jau negalėtų arba nenorėtų sutikti. Be to, dėl griežtų kriterijų suvaržyto turto kokybė dažnai yra geresnė nei nesuvaržyto turto. Išskirtiniu atveju bankai gali siekti pritraukti lėšų naudodami perviršinį įkaitą, finansuojamą mažmeniniais indėliais (vienintelis įkaitu neužtikrintų paskolų šaltinis) ir (arba) nuosavomis lėšomis.

Remiantis ESRV tyrimu nustatyta, kad, vertinant pagal rizikos koeficientus, su suvaržytu turtu susijusi rizika dažniausiai mažesnė negu susijusioji su nesuvaržytu turtu. Ir, atvirkščiai, vertinant pagal paskolos ir įkaito vertės santykio pasiskirstymą, didelio skirtumo tarp suvaržyto turto ir nesuvaržyto turto nėra. Duomenys rodo, kad ši išvada tinka ir atskiriems tyrime dalyvavusiems bankams. Vis dėlto palyginimas gali būti šiek tiek iškraipytas dėl skirtingos šių dviejų kategorijų turto sudėties.

Dėl tokios padėties didėja struktūrinis indėlininkų subordinavimas ir mažėja bankų likvidumas, todėl apskritai silpnėja finansinis stabilumas. Ši rizika turi mažesnę tikimybę realizuotis bankų sistemoje, kurios įsipareigojimų struktūroje kiti kreditoriai subordinuojami nedaug arba kuri turi pakankamai kapitalo su didelio masto turto suvaržymu susijusioms problemoms spręsti (pvz., Šiaurės šalių bankų sistemos).

2. Rinkos finansavimo ir rinkos disciplinos išlaikymas

Dėl didelio turto suvaržymo gali susiaurėti į banko skolos VP norinčių investuoti sandorio šalių ratas, todėl rinka gali tapti pernelyg koncentruota. Atsižvelgiant į tai, kad kai kurios institucijos taiko investicijų į vieną sandorio šalį dydžio apribojimus, gali būti nustatyti papildomi jų finansavimo valdymo apribojimai.

Rinkos funkcionalumo klausimu finansų teorija grindžiama prielaida, kad investuotojai į įkaitu neužtikrintus VP turi pakankamai motyvų vykdyti stebėseną ir atitinkamai koreguoti kainas. Bankas, kuris didina savo finansavimą įkeisdamas turtą (ir atitinkamai jį suvaržydamas), mažiau dėmesio skiria drausmei, kurią bandytų įdiegti neapsaugoti kreditoriai, nustatydami savo įkaitu neužtikrintos paskolos kainą, nes toks bankas būtų mažiau nuo jų priklausomas.

3. Padidėjęs jautrumas pirmaeilių įkaitu neužtikrintų paskolų ir pagrindinių finansavimo priemonių palūkanų normų skirtumui

Tinkamai valdomoje aplinkoje įsipareigojimų nevykdymo tikimybė yra nedidelė, dėl to atsirandantis struktūrinis subordinavimas neapsaugotiems kreditoriams nedaro jokio arba tik nedidelį realų poveikį. Tačiau, įsipareigojimų nevykdymo tikimybei didėjant, struktūrinio subordinavimo poveikis turėtų būti racionaliai įvertinamas nustatant palūkanų normų skirtumus. Netikėti neigiami veiksniai gali sukelti staigius įkaitu neužtikrinto finansavimo kainos šuolius ir dėl to padidinti neramumų įkaitu neužtikrinto finansavimo rinkose tikimybę.

III.1.3. Skaidrumo ir teisingos kainodaros klausimai

Atsižvelgdamos į turto suvaržymą ir galimą struktūrinį subordinavimą, įvairios reitingų agentūros ir kiti vertintojai remiasi modeliais ir informacija, atribojama nuo faktinių empirinių sąlygų, todėl ji turi būti nuolat keičiama ir atnaujinama. Tokius modelius ir informaciją atnaujinant ir tobulinant atsiranda rizika, kad pirmaeilių įkaitu neužtikrintų obligacijų reitingas gali būti sumažintas, dėl to gali sumažėti ir įkaitu užtikrinto finansavimo reitingas (dėl esamo ryšio tarp emitento reitingo ir padengtų obligacijų reitingo).

Be to, dėl to, kad informacija nepakankamai atskleidžiama, arba dėl to, kad nėra precedento, su turto suvaržymu susijusią riziką sunku įvertinti kiekybiškai. Dėl veiklos atpirkimo sandorių rinkoje ir su centriniais bankais, taip pat dėl perviršinio įkaito naudojimo sąlyginio suvaržymo rizika (žr. III.1.5 skirsnį) ir turto suvaržymas apskritai kelia daug neaiškumų. Nepakankamai atskleidžiant informaciją apie suvaržytą turtą gali susidaryti tokia situacija, kad nepasaugoti kreditoriai negalės tiksliai įkainoti suvaržomo turto. Tokiais atvejais pasireiškus rizikai turto suvaržymas gali tapti tikru netikėtumu rinkai ir dar pabloginti bankų galimybę gauti finansavimą.

Bankų pertvarkymo atveju įkaitu užtikrintą turtą turintys investuotojai suinteresuoti versti bankus parduoti įkaitą, galbūt net labai sumažintomis kainomis (skubus išpardavimas), neatsižvelgdami į poveikį rinkai, nes jie yra santykinai apsaugoti perviršiniu įkaitu (o padengtų obligacijų atveju – dvigubomis užtikrinimo priemonėmis). Dėl to gali nukentėti kiti suinteresuotieji subjektai, tokie kaip neapsaugoti investuotojai ir indėlininkai, tačiau apskaičiuojant rinkos kainas į tokius procesus būtų labai sunku atsižvelgti.

Be kainos svyravimų dėl tokių esminių veiksnių kaip įsipareigojimų nevykdymo rizika, įtampos laikotarpiais kaina gali būti neteisingai nustatoma ir dėl „bandos“ elgesio, ypač vykstant kovai dėl kokybės ir dėl likvidumo. Be to, kaina gali būti neteisingai nustatyta dėl skirtingų atskiroms priemonėms taikomų reguliavimo reikalavimų. Kadangi padengtoms obligacijoms taikomi mažesni kapitalo reikalavimai, bankams (taip pat jiems veikiant kaip sandorio šalims) gali būti naudinga į jas investuoti didinant lėšų srautus šioms priemonėms įsigyti, dėl to gali sumažėti jų pajamingumas.

III.1.4. Padidėjusi finansavimo ir likvidumo rizika

Normalioje aplinkoje dėl turto suvaržymo didėja bankų bendra finansavimo ir likvidumo rizika, nes gali sumažėti institucijos finansavimo galimybės. Tačiau esant dabartinei konjunktūrai įkaitu užtikrintas finansavimas įkeičiant turtą leidžia bankams tęsti veiklą, kai kiti finansavimo kanalai tampa jiems neprieinami.

Dėl jau plačiai refinansavimui panaudoto suvaržyto turto mažėja turto, kurį būtų galima transformuoti į operacijoms su centriniu banku tinkamą įkaitą, todėl mažėja ir centrinių bankų galimybės teikti pagalbą likvidumui (25 pav.). Todėl, padidėjus turto įkeitimo vaidmeniui vykdant bankų finansavimo operacijas, gali sumažėti pinigų perdavimo mechanizmo veiksmingumas. Be to, bankams įkeičiant didelę savo turto dalį, gali didėti sisteminė bankų sektoriaus rizika ir (arba) centrinių bankų kredito rizika, jeigu centriniai bankai nuspręstų išplėsti priimtinų įkaitų sąrašą, netaikydami atitinkamų įvertinimo mažesne nei rinkos verte priemonių.

Kaip minėta, ESRV atlikto turto suvaržymo ir naujoviško finansavimo tyrimo duomenimis, žemesnio reitingo institucijos nurodo įkeitusios didesnę savo turto dalį. Todėl jų galimybės gauti papildomą finansavimą iš centrinio banko yra mažesnės negu kitų institucijų. Iš tikrųjų, išsamesnė analizė rodo, kad tokie žemesnio reitingo bankai iš tiesų jau yra įkeitę didžiąją savo neišplatintų skolos VP dalį (žr. 24 pav., kairė skalė).

24 pav.

Centrinio banko finansavimas: perviršinis įkaitas, centrinio banko tinkamu laikomas nesuvaržytas turtas, centrinio banko finansavimo dalis – pasiskirstymas pagal skirtingo reitingo bankų grupes, 2011 m. pabaiga

Skirtingo reitingo bankų įkaitu tinkamo nesuvaržyto turto struktūra centrinio banko finansavimui gauti skiriasi: žemesnio reitingo bankų atveju kredito įstaigų išleistų skolos priemonių (išskyrus padengtas obligacijas) ir įmonių ir kitų emitentų išleistų skolos priemonių dalis, palyginti su nesuvaržytu centrinio banko finansavimui tinkamu turtu, yra didesnė, o grynųjų pinigų ir paskolų dalis – mažesnė (žr. 25 pav.). Be to, dažniausiai ši kredito įstaigų ir įmonių išleistų skolos VP dalis didėja, mažėjant centrinio banko finansavimui įkaitu tinkamo nesuvaržyto turto daliai viso turto atžvilgiu (žr. 32 pav.). Didesnė kredito įstaigų išleistų skolos VP dalis iš dalies patvirtina išvadą, kad, siekdamos gauti finansavimą, žemesnio reitingo įstaigos vis dažniau naudoja neišplatintus VP. Be to, didžiausią neišplatintų įkeistų vertybinių popierių dalį išlaiko neivesticinio reitingo bankai, kurie dažniausiai juos įkeičia vykdydami operacijas su centriniu banku (24).

25 pav.

Centrinio banko finansavimo operacijoms įkaitu tinkamo nesuvaržyto turto pasiskirstymas pagal skirtingo kredito reitingo bankų grupes, 2011 m. pabaiga

Be to, kaip matyti 26 pav., kai kuriose valstybėse bankai jau yra įkeitę didžiąją savo paskolų portfelio dalį. Tačiau darant šią išvadą reikėtų atsižvelgti į padengtų obligacijų, užtikrintų didelėmis pervišinio turto sumomis, ypatybes, nes šį turtą vis dėlto galima išpirkti (išsamiau aptarta II.2 skirsnyje).

26 pav.

Suvaržytų paskolų santykis su visomis paskolomis pagal valstybes, 2011 m. pabaiga

Tam tikromis aplinkybėmis dėl turto suvaržymo gali tekti pateikti daugiau įkaito. Sumažėjus esamo įkaito vertei ar pablogėjus jo kokybei, paprastai reikia įnešti papildomą įkaitą. Sumažinus įstaigos kredito reitingą, padidėja sandorio šalies rizika, dėl to gali būti reikalaujama papildomų pervedimų įkaito vertės išlaikymo prievolei įvykdyti (taip pat žr. III.1.5 skirsnį dėl sąlyginio suvaržymo).

III.1.5. Sąlyginis suvaržymas

Įvykus nepalankiam įvykiui, tokiam kaip įstaigos kredito reitingo sumažinimas, įkaito vertės sumažėjimas ar apskritai pasitikėjimo praradimas, dėl esamo turto suvaržymo dažniausiai prireikia įkeisti papildomą turtą. Dėl tokių nepalankių įvykių įkeistas turtas gali būti papildomai įvertintas mažesne nei rinkos verte arba pareikalaujama papildomų pervedimų įkaito vertės išlaikymo prievolei įvykdyti pagal sutartinius įsipareigojimus ar atsižvelgus į padidėjusią sandorio šalies riziką. Investuotojai tokiu atveju gali būti užklupti netikėtai, kadangi kai kurių pozicijų, kaip antai išvestinės finansinės priemonės, poveikį turto suvažymui sunku numatyti.

Be to, jeigu įkaitui naudojamos padengos obligacijos, dėl jo vertės sumažėjimo galimos ir kitos neigiamos pasekmės, pavyzdžiui, emitentui gali prireikti didinti įkaito fondą siekiant užtikrinti tinkamesnį paskolos ir įkaito vertės santykį (angl. loan-to-value, LTV) ir pagerinti įkaito kokybę. Reikšmingai sumažėjus įkaito vertei, galiausiai bankas gali tapti suinteresuotas išpirkti savo padengtas obligacijas, todėl emitento atžvilgiu gali susidaryti didelė finansavimo spraga.

Atliekant ESRV tyrimą reikėjo analizuoti informaciją apie sąlyginį suvaržymą pagal tris nepalankius scenarijus. Analizė parodyta 27 pav. Vertinant atskirai nebuvo nustatyta, kad bent vienas iš šių trijų scenarijų būtų padaręs reikšmingą įtaką vidutiniam turto suvaržymo lygiui. Tačiau taikant scenarijus, pagal kuriuos suvaržyto turto dalis viso turto atžvilgiu padidėtų daugiau nei 10 %, kai kurie bankai pasirodė labiau pažeidžiami. Tokie rezultatai turėtų būti vertinami itin atsargiai, kadangi scenarijų poveikį apskaičiavo patys bankai, todėl bankų taikytos metodika ir prielaidos gali būti labai skirtingos.

27 pav.

Turto suvaržymo lygio pasiskirstymo pokytis esant nepalankiems scenarijams (pagal bankus), 2011 m. pabaiga

III.1.6. Kitos su turto suvaržymu susijusios rizikos rūšys

Šiame poskirsnyje aptariamos kitos rizikos rūšys, atsirandančios, kai didelė banko turto dalis yra suvaržyta: 1) įkaito trūkumas ir pakartotinis jo naudojimas ir 2) banko, kurio didelė turto dalis yra suvaržyta, rizikos valdymas.

1. Įkaito trūkumas ir pakartotinis jo panaudojimas

Per pastaruosius keletą metų įkaito, konkrečiau – saugaus turto (žr. 1 diagramą), paklausa smarkiai padidėjo. Iš dalies tokia paklausa susijusi su įkaitu užtikrintu finansavimu ir įkaito naudojimu ne biržos sandorių rinkose. Kartu saugaus turto pasiūlai įtaką darė netikrumas dėl kai kurių valstybių gebėjimo atsilaikyti ir pakeitimo vertybiniais popieriais operacijų masto sumažėjimo. Tuo pat metu, pasak Singh (25), sumažėjo galimybės pakartotinai panaudoti įkaitą, t. y. jau įkeistą turtą panaudoti pagal tiesioginę jo paskirtį, todėl gauti įkaitą tapo dar sunkiau.

1 diagrama.

Geros kokybės įkaito paklausa

Su įkaito trūkumu susijusi rizika yra dvejopa. Viena vertus, pablogėjusios galimybės gauti įkaitą ir faktinis pakartotinis jo naudojimas gali tapti kliūtimi finansų įstaigoms gauti finansavimą. Kita vertus, vis dažniau pakartotinai naudojant įkaitą, susidaro vis ilgesnės ir sudėtingesnės tarpininkavimo grandinės, dėl to didėja sąsajos, be to, tai gali būti rizikinga galutiniams investuotojams, kuriems gali būti sunku išpirkti įkaitą.

2. Banko, kurio didelė turto dalis yra suvaržyta, rizikos valdymas

Kita paminėtina rizika yra ta, kad bankai, kurių didelė turto dalis suvaržyta, yra sunkiau valdomi ir prižiūrimi nei panašaus verslo modelio ir (arba) finansavimo poreikio įstaiga, kurios suvaržyto turto dalis mažesnė. Valdyti daug sunkiau todėl, kad įvykus sukrėtimams vadovai turėtų mažiau pasirinkimo galimybių. Sukrėtimo bangos gali daug greičiau sklisti per banką, kurio didelė turto dalis suvaržyta, nei per banką, kurio įkeisto turto dalis mažesnė.

Visos įstaigos turėtų turėti tinkamas savo likvidumo ir finansavimo rizikos valdymo sistemas, ypač turto suvaržymo lygio stebėsenai. Kurdamos savo rizikos valdymo sistemas įstaigos, kurių didelė turto dalis suvaržyta, turėtų atsižvelgti į tai, kad įvykus sukrėtimui jos turės mažiau veiksmų laisvės. Bankų priežiūros institucijos turėtų būti gerai susipažinusios su vyraujančiomis sąlygomis ir suprasti jų poveikį rizikos valdymui.

III.1.7. Kitos su konkrečiais produktais ar sandoriais susijusios rizikos rūšys

1. Specifinė su padengtomis obligacijomis susijusi rizika

Su padengtomis obligacijomis susijusi rizika, būdinga ir kitoms įkaitu užtikrinto finansavimo rūšims; su turto suvaržymu labiau susijusios rizikos rūšys išvardytos pirmesniuose poskirsniuose.

Visų pirma kai kuriose valstybėse narėse padengtų obligacijų emitento nemokumo atveju yra nemažai teisinio neapibrėžtumo. Toks neapibrėžtumas daugiausia susijęs su įkaito fondo atskyrimu nuo emitento turto ir su kreditorių „subordinavimu laiko atžvilgiu“. Nemokumo atveju įkaitu neužtikrintos skolos turi būti padengiamos nedelsiant, o už padengtas obligacijas taip greitai atsiskaityti nereikia. Taigi, jei įkaito fondo nebeužtenka (priešingai ankstesnėms prielaidoms) visiems įkaitu užtikrintiems reikalavimams padengti, visas turtas nemokumo atveju gali būti išdalytas neapsaugotiems investuotojams.

Atsižvelgdami į mažesnius padengtų obligacijų emisijoms taikomus kapitalo dydžio reikalavimus (palyginti su kitomis skolos VP rūšimis), į pasiūlymą juos laikyti likvidžiu turtu taikant PLTR ir pasiūlymą joms netaikyti didelių pozicijų apribojimų pagal KRD IV (nacionalinių priežiūros institucijų nuožiūra), bankai bus suinteresuoti tarpusavyje vykdyti apsikeitimo sandorius padengtomis obligacijomis, kartu stiprės sąsajos bankų sektoriuje ir didės galimybės finansų rinkose paskleisti sukrėtimus.

Be to, emitentas neprivalo atskleisti išsamios informacijos apie įkaito fondą sudarantį turtą; dėl tokio nepakankamo jo skaidrumo rinka gali turtą neteisingai įkainoti.

Galiausiai dar viena rizika atsiranda dėl skirtumo tarp padengtų obligacijų pajamingumo ir pajamingumo, kurį tam tikri investuotojai, ypač draudimo įmonės, turi gauti, kad galėtų tinkamai vykdyti savo įsipareigojimą užtikrinti garantuotą pajamingumą pagal savo (gyvybės draudimo) sutartis. Todėl jie gali būti priversti pirkti rizikingesnius produktus. Kita vertus, padengtų obligacijų emitentams gali kilti mintis pabloginti padengtų obligacijų kokybę. Tačiau tokie veiksmai tik sukelia didesnę riziką ir leidžia pasekmėms pasklisti iš vienos padengtų obligacijų rinkos į kitą.

1 intarpas.

Nacionalinių padengtas obligacijas reglamentuojančių teisės aktų skirtumai

Padengtas obligacijas reglamentuojantys nacionaliniai teisės aktai atskirose Europos šalyse skiriasi. Šiame intarpe apžvelgiami sisteminės rizikos požiūriu svarbių nacionalinių teisės aktų skirtumai.

1. Kas gali išleisti padengtas obligacijas?

Nacionaliniai teisės aktai gali leisti visoms kredito įstaigoms, tik specialioms / vienos veiklos rūšies įstaigoms arba ir toms, ir toms išleisti padengtas obligacijas. Iškirtinis vienos veiklos rūšies įstaigų požymis tas, kad jos nepriima indėlių ir kad padengtos obligacijos yra pagrindinis jų finansavimo šaltinis.

2. Įkaitu naudojamą turtą reglamentuojantys teisės aktai

Nors padengtų obligacijų reguliavimas yra nacionalinio pobūdžio, padengtos obligacijos yra apibrėžtos ir Kapitalui keliamų reikalavimų direktyvoje (toliau – KRD) (26) tos direktyvos taikymo tikslais (27). Svarbiausia, toje direktyvoje apibrėžiamas turtas, tinkamas naudoti įkaito fondui. Be kita ko, toks turtas gali būti: a) pirmos eilės būsto ir komercinė hipoteka; b) kitų kredito įstaigų reikalavimai ar jų išduotos garantijos; c) viešojo sektoriaus kreditai / garantijos (pagal kai kurias nacionalines taisykles taikomas minimalus reitingo reikalavimas); d) laivų hipoteka.

Kuo platesni įkaito tinkamumo kriterijai, tuo didesnės galimybės išleisti padengtų obligacijų emisijas. Taigi, dėl labai plačios įkaito fondui tinkamo turto apibrėžties gali būti suvaržoma vis daugiau turto ir struktūriškai subordinuojami kiti kreditoriai. Aukščiausios paskolos ir vertės santykio (angl. LTV) ribos taikomos būsto paskoloms (80 %), o žemiausios – komercinei hipotekai (60 %).

3. Kreditorių subordinavimas

Bankroto atveju padengtų obligacijų turėtojams taikomos lengvatinės sąlygos, kadangi jie turi teisę gauti išmokas iš įkaito fondo.

Subordinacijos lygis priklauso nuo kitų kiekvienos įstaigos kreditorių skaičiaus ir rūšies. Subordinacija netaikoma specializuotoms įstaigoms, finansuojamoms tik per įkaito fondą. Indėlių nepriimančių įstaigų kreditoriai yra investuotojai, kurie nesinaudoja indėlių draudimu. Indėlius priimančių įstaigų indėlininkai ir kiti kreditoriai yra subordinuoti padengtų obligacijų turėtojų atžvilgiu.

4. Turto atskyrimą ir bankrotą reglamentuojantys teisės aktai

Bankroto atveju padengtų obligacijų turėtojams suteikiamos privilegijuotos teisės yra labai svarbi priemonė, ypač todėl, kad jie dažnai siekia pasinaudoti likviduojamos įstaigos turtu (du šaltiniai). Dėl tokios galimybės pasinaudoti dviem šaltiniais didėja struktūrinis kitų kreditorių subordinavimas. Be to, struktūrinis subordinavimas pasireikš dar intensyviau, jeigu pagal nacionalinius teisės aktus nemokumo atveju leidžiama pasinaudoti reikalavimo greičiau išpirkti obligacijas teise, pavyzdžiui, jeigu tokia greitesnio išpirkimo teisė reiškia, kad nemokumo atveju gali būti pareikalauta įnešti papildomą įkaitą.

5. Įkaito fondų turto ir įsipareigojimų valdymą reglamentuojantys teisės aktai

Nepakankama atitiktis tarp padengtų obligacijų ir įkaito fondui tinkamo turto gali kelti reikšmingą turto ir įsipareigojimų valdymo riziką. Tai priklauso nuo to, kokiu mastu yra leidžiama valiutos kursų rizika, palūkanų normos rizika, likvidumo rizika ir pasirinkimo rizika. Visoms kitoms aplinkybėms esant vienodoms, griežtas turto ir įsipareigojimų valdymo rizikos reguliavimas reikštų, kad, be būdingos kredito rizikos, bankai emitentai gali prisiimti tik minimalią riziką, taip užtikrindami didesnę išleistų padengtų obligacijų atitiktį įkaito fondą sudarančiam pagrindiniam turtui. Apribojus galimybę prisiimti kitokią nei kredito riziką, sumažėja įkaito fondo žlugimo rizika. Dėl to gali sumažėti ir reikalavimai perviršiniam įkaitui.

6. Turto suvaržymą reglamentuojantys teisės aktai

Siekdamos apsaugoti indėlininkus ir kitus įprastus kreditorius, kai kurios šalys yra sukūrusios sistemas, pagal kurias gali nustatyti apribojimus dėl turto suvaržymo išleidžiant padengtas obligacijas. Tokios šalys yra Australija, Kanada, Jungtinės Valstijos, Italija, Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė. Pastarosiose dviejose valstybėse turto suvaržymui taikomi apribojimai nustatomi kiekvienu atveju atskirai. Tačiau dauguma šalių tokių apribojimų nenustato. Tarp tokių šalių yra Danija, Suomija, Prancūzija, Vokietija, Airija, Norvegija ir Švedija. Be priežiūros institucijų nustatytų turto suvaržymui taikomų apribojimų, reitingo agentūros taip pat yra nustačiusios tam tikras turto suvaržymo ribas, privalomas norint išlaikyti tam tikrą reitingą.

2. Specifinės sandorių su pagrindinėmis sandorio šalimis rizikos rūšys

Nors priežiūros institucijų reikalavimas daugiau sandorių vykdyti per pagrindinę sandorio šalį gali duoti daug naudos, ypač sandorio šalies rizikos ir abipusių sąsajų mažinimo požiūriu, svarbu žinoti, kad ir šiuo atveju yra tam tikra rizika. Akylai turi būti stebima dviejų rūšių rizika.

Pirma, dėl tarpuskaitos per pagrindines sandorio šalis gali didėti suvaržomo turto dalis, o tai gali turėti neigiamos įtakos finansavimo sąlygoms ir galimybėms gauti įkaitą. Atliekant sandorių, kurie priešingu atveju per tokias institucijas nebūtų apskaitomi (28), tarpuskaitą per pagrindinę sandorio šalį, padidėtų geros kokybės įkaito paklausa. Įkeičiant vis daugiau geros kokybės turto pagrindinėms sandorio šalims, mažiau jo liktų panaudoti kitur. Palyginus sandorius, kurių tarpuskaita atliekama per pagrindines sandorio šalis, su sandoriais, pagal kuriuos šalys atsiskaito tarpusavyje, dėl pagrindinės sandorio šalies sukurtos daugiašalės užskaitos įkaito ir kapitalo poreikis gali būti mažesnis nei vykdant dvišalę tarpuskaitą. Todėl iniciatyvomis priimti teisės aktus, skatinančius tarpuskaitos operacijas vykdyti per centrinę tarpuskaitos sistemą, palaikomi sprendimai, pagal kuriuos reikalaujama mažesnio įkaito. Be to, dėl pagrindinių sandorio šalių nustatytų papildomo įnašo reikalavimų bankų sistemoje gali sumažėti įkaito pasiūla, nors grynaisiais pinigais gaunamas įkaitas dažniausiai yra reinvestuojamas.

Antra, pagrindinių sandorio šalių vykdomas rizikos valdymas gali daryti įtaką likvidumo rizikai bankų sistemoje. Pasikeitus rinkos sąlygoms pagrindinė sandorio šalis gali netikėtai vienašališkai gerokai padidinti papildomo įnašo reikalavimus, taip padarydama neigiamos įtakos sistemos likvidumui. Įvertindamos kredito riziką įtampos laikotarpiu pagrindinės sandorio šalys veikia procikliškai, ji nustato aukštesnius papildomo įnašo reikalavimus ir netgi pašalina kai kurias sandorio šalis iš atsiskaitymo operacijų. Tačiau ERIR reikalaujama, kad Europos vertybinių popierių ir rinkų institucija, rengdama pagrindinės sandorio šalies papildomo įnašo reikalavimų techninį standartą, atsižvelgtų į papildomo įnašo reikalavimų poveikį procikliškumui.

Su pagrindinėmis sandorio šalimis yra susijusios ir kitos rizikos rūšys, kurios šiame priede neaptartos, pavyzdžiui, sisteminės rizikos perkėlimas iš bankų į pagrindines sandorio šalis, šioms sukuriant tokios rizikos pasklidimo galimybę, ir reguliuojamojo arbitražo galimybė, taip pat dėl konkurencijos tarp pagrindinių sandorio šalių gali būti supaprastinti standartai.

III.1.8. Veiksniai, skatinantys reikštis riziką

Galimi veiksniai, dėl kurių gali pasireikšti turto suvaržymo rizika, yra pasitikėjimo krizė, reitingų mažinimas, reikalavimai įnešti papildomą įnašą ir vis didesnis turto suvaržymo mastas per se. Pavienių bankų bankrotas (dėl vieno ar kelių pirmiau išvardytų rizikos veiksnių) taip pat gali tarsi užkratas pasklisti už vienos įstaigos ribų. Be to, jeigu rinkos praranda pasitikėjimą ir yra pažeistos, gauti finansavimą gali būti sunku netgi nedidelę turto dalį įkeitusiems bankams.

III.1.9. Turto suvaržymo tvarumas

Viena vertus, reikėtų pabrėžti, kad turtą suvaržius iki netvaraus lygmens rizika yra neišvengiama, bet įkaitu užtikrintas finansavimas ir kitų sandorių užtikrinimas įkaitu turi ir privalumų. Sandorių užtikrinimas įkaitu sumažina sandorio šalies riziką ir padaro tokias priemones stabilesnes. Be to, įkaitu užtikrintos finansavimo priemonės suteikia galimybę diversifikuoti finansavimo šaltinius ir sandorio šalis (žr. III.3 skirsnį apie koncentracijos riziką). Įkaitu užtikrintas finansavimas dažnai yra ir ekonomiškai efektyvesnis, taip pat sukuria papildomas paskatas bankams stengtis, kad paskolos būtų geros kokybės.

Kita vertus, negalima neatsižvelgti ir į dėl per didelio turto suvaržymo kylančią riziką, išsamiai aptartą III.1 skirsnyje. Peržengęs tam tikrą lygį, turto suvaržymas tampa savaime plintančiu procesu ir pasiekia tokį mastą, kai įkaitu užtikrinto finansavimo negalima gauti dėl įkaito trūkumo, kartu įkaitu neužtikrintas finansavimas tampa neįmanomas dėl aukštesnės rizikos premijos.

Nėra vienos ribos, kurią viršijus balanso suvaržymas tampa netvarus. Vienas iš rodiklių, parodančių banko gebėjimą pritraukti lėšų suvaržant turtą, yra jo likęs turtas, kuris atskirai ar suvestiniu pagrindu yra tinkamas centrinio banko finansavimui gauti, kai finansavimas per centrinius bankus gali būti paskutinė galimybė užtikrinti likvidumą.

III.1.10. Turto suvaržymo poveikis realiajai ekonomikai

III.1.10.1. Tiesioginis poveikis

Tiesioginis turto suvaržymo poveikis realiajai ekonomikai daugiausia susijęs su kredito tiekimo kanalu.

1. Turtą naudojant įkaitu gali būti ribojamas bendras banko balanso augimas ir banko skolinimo veikla.

a. Manoma, kad dėl sandoriams naudojamo įkaito užtikrintas finansavimas yra stabilesnis, nei įkaitu neužtikrintas finansavimas. Vis dėlto, kadangi galimas įkaitu panaudoti turtas yra baigtinis, galimas įkaitu užtikrintas finansavimas taip pat nėra neribotas. Be to, jeigu yra suvaržyta didesnė turto dalis, įvykus nepalankiam įvykiui dažniausiai jo suvaržoma dar daugiau (žr. III.1.5 skirsnį). Todėl ceteris paribus (įkaitu užtikrinto) finansavimo trūkumas daro tiesioginę įtaką banko galimybėms teikti kreditus, todėl ir realiajai ekonomikai arba ekonomikos augimui (dėl kredito pasiūlos suvaržymų atidedamos investicijos arba jų visai atsisakoma) (29).

b. Jeigu banko galimybės gauti finansavimą įkeitus turtą yra ribotos, bankai privalės ieškoti alternatyvių finansavimo šaltinių. Tačiau ir alternatyvūs finansavimo šaltiniai yra riboti: arši konkurencija dėl mažmeninių indėlių gali padidinti indėlių kintamumą ir banko finansavimo sąnaudas. Todėl tam tikrą laiką banko įkaitu neužtikrinto finansavimo sąnaudos gali būti didelės, ypač bankų, kurių didžioji turto dalis yra suvaržyta.

2. Įkaitu užtikrinto finansavimo didėjimas gali iškraipyti kreditavimo veiklą.

Kuo daugiau bankas tampa priklausomas nuo įkaitu užtikrinto finansavimo, tuo didesnė tikimybė, kad jis investuos į tam tikrą turtą dėl vienintelės priežasties – siekdamas padaryti turtą tinkamą būti įkaitu. Toks tinkamas turtas yra aukščiausio reitingo vyriausybės obligacijos ir komercinės bei būsto paskolos. Kadangi turtas, toks kaip paskolos mažosioms ir vidutinėms įmonėms (MVĮ), laikomas prastesnės kokybės ir dažniausiai nėra tinkamas naudoti įkaitu (pvz., tradicinėms padengtoms obligacijoms ar atpirkimo sandoriams), jų dalis balanse, kurio didžioji dalis yra suvaržyta, gali sumažėti. Savaime suprantama, kad įvairiems ūkio subektams suteikiamo kredito lygis priklauso ir nuo kitų veiksnių, pavyzdžiui, nuo finansavimo kainos, konkurencijos, galimybės daryti įtaką paskolų kainoms ir kito turto pajamingumui. Tikėtina, kad toks netinkamas kreditavimo paskirstymas gali turėti neigiamos įtakos ekonomikos augimui, nes kredituoti netinkamiems ar mažiau tinkamiems sektoriams (pvz., MVĮ, akcinėms bendrovėms) paskolų bus teikiama mažiau.

III.1.10.2. Netiesioginis poveikis

Dažniausiai netiesioginis turto suvaržymo poveikis realiajai ekonomikai pasireiškia per ilgesnį laikotarpį. Nors tokį poveikį gana sunku įvertinti, jis gali būti reikšmingas.

1. Didesnis kreditų teikimo veiklos procikliškumas

Dėl finansinio tarpininkavimo turto suvaržymas gali padidinti realiosios ekonomikos procikliškumą. Kita vertus, kaip minėta III.1.5 skirsnyje, įkaito vertė ekonomikos pakilimo laikotarpiais dažniausiai didėja, o per ekonomikos nuosmukius – mažėja (pvz., vertinimas mažesne nei rinkos verte, papildomo įnašo reikalavimai, turto kokybė ir investuotojų polinkis prisiimti riziką kinta vienu kartu). Dėl to bankų kredito pasiūla gerais laikais automatiškai padidėja, o sunkesniais laikotarpiais – sumažėja. Jeigu įkeičiama labai daug turto, finansinė sistema gali pasidaryti rizikingesnė, nes ji tampa jautresnė pagrindinio turto vertės procikliškiems svyravimams. O paskolų pasiūlai (perteklinė kreditų pasiūla / kreditavimo sąlygų sugriežtinimas) ir paskolų maržoms (netinkamas kredito / likvidumo rizikos įkainojimas) procikliški svyravimai mažiau būdingi – ilgalaikio tvaraus augimo požiūriu tai labiau priimtina.

Kita vertus, įkaitu neužtikrintas finansavimas gali būti procikliškas paskolų tarpininkavimo požiūriu, nes tai dažniausiai labiau kintantis finansavimo šaltinis. Šiuo atžvilgiu įtampos laikotarpiais įkaitu užtikrintas finansavimas gali būti naudojamas kaip kreditavimą stabilizuojanti priemonė.

2. Galimybės vykdyti kredito tarpininko funkcijas netekimas

Jeigu ateityje bankų sektorius negalės vykdyti kreditavimo tarpininko funkcijų, gali padidėti rizika rastis alternatyviai nereguliuojamai tarpininkavimo sistemai (pvz., šešėlinei bankininkystei). Kalbant apie akcines bendroves, galinčias tiesiogiai pasinaudoti kapitalo rinkomis, tai galėtų reikšti, kad dalis kreditavimo tarpininkavimo funkcijų iš bankų sistemos pereis į kapitalo rinkas. Tačiau mažesnės įmonės paprastai negali pasinaudoti kapitalo rinkomis, o privatiems asmenims tai apskritai neįmanoma.

Be to, užtikrintam finansavimui įkaitu netinkamas turtas gali pasitraukti iš bankų sistemos – ypač iš bankų, kurių verslo / finansavimo modeliui būdingas didelės turto dalies suvaržymas. Toks turtas gali atsidurti šešėlinės bankininkystės sistemoje, kurioje paskolos gali būti lengviau gaunamos, joms gali būti taikoma mažiau suvaržymų nei bankų paskoloms, taip būtų sušvelnintas įkaito fondų trūkumo poveikis ekonomikos augimui.

III.2. Su naujovišku finansavimu susijusi rizika

Naudojant naujoviškesnius finansavimo šaltinius (pvz., pirmiau aprašytus ar kitus finansinius produktus, tokius kaip struktūrizuoti mažmeniniai indėliai, likvidumo apsikeitimo sandoriai, BPF ir KIPVPS) gali būti sukelta papildoma rizika ar sustiprinta esama arba gali padidėti mažai tikėtinų įvykių tikimybė atskiruose bankuose ar visame finansų sektoriuje. Finansų krizėms dažniausiai būdinga tai, kad kelių rūšių rizika reiškiasi vienu metu, viena kitą papildydamos ir sustiprindamos; todėl naujoviško finansavimo šaltiniai sukelia papildomą riziką arba padidina esamą.

III.2.1. Skaidrumas, pasitikėjimas, valdymo ir priežiūros problemos

Naudojant naujoviškus finansavimo šaltinius gali sumažėti skaidrumas, todėl investuotojams, patiems bankams, finansų sektoriui ir priežiūros institucijoms sunkiau suprasti rizką. Dėl naujoviškų produktų sudėtingumo rizika gali būti mažiau suprantama ar aiški ir investuotojams, kurie netikėtai dingus pasitikėjimui skubiai išparduoda savo investicijas. Dėl struktūrizuotų mažmeninių produktų gali pradėti veikti tam tikri veiksniai (susiję su įvairiais finansų rinkų veiksniais, paties banko ar garanto kredito kokybe), dėl kurių atitinkamam bankui tenka anksti pradėti vykdyti įkaito vertės išlaikymo prievolę ir staiga patirti netikėtas išlaidas.

III.2.2. Sąsajos

Dėl naujoviškų finansavimo priemonių gali sustiprėti ir sąsajos tarp finansų sektoriaus dalyvių ir įvairių ekonomikos sektorių. Pavyzdžiui, iš rinkos pasitraukus kai kurių struktūrizuotų mažmeninių produktų kapitalo garantui (Lehman Brothers) mažmeniniai investuotojai suskubo atsiimti savo santaupas, todėl bankas emitentas staiga patyrė daug išlaidų. Finansavimo vertybiniais popieriais sandoriai ir likvidumo apsikeitimo sandoriai gali padidinti sąsajas tarp įvairių bankų, tarp tame pačiame sektoriuje veikiančių įmonių ir tarp atskirų sektorių, todėl jos gali tapti sisteminės rizikos pasklidimo visoje finansų sistemoje kanalu. Tačiau reikėtų paminėti ir tai, kad dėl sąsajų gali padidėti ir įkaito naudojimo veiksmingumas.

III.2.3. Teisminių ginčų rizika ir rizika reputacijai; vartotojų apsauga

Su naujoviškais finansavimo šaltiniais susijusi teisminių ginčų rizika ir rizika reputacijai gali būti santykinai didesnė. Nuo finansų krizės pradžios jau keliems bankams įvairiose valstybėse narėse buvo iškeltos bylos dėl pernelyg sudėtingų produktų pardavimo nepateikus aiškaus su jais susijusios rizikos aprašymo. Dėl tokių produktų naudojimo gali kilti ir rizika reputacijai, dėl kurios bankas gali būti priverstas įtraukti turtą atgal į balansą, kad nepatenkinti klientai iš viso nepasitrauktų iš banko (pvz., uždarydami savo einamąsias ir taupomąsias sąskaitas). Rizika reputacijai taip pat gali iškilti vykdant finansavimo vertybiniais popieriais sandorius, nes didesnės įtampos laikotarpiais iš aukštos kokybės likvidų turtą gaunančių bankų gali būti pareikalauta tokį gautą turtą grąžinti. Naujoviškiems finansavimo produktams taip pat dažniau gali būti taikomos vartotojų apsaugai skirtos priemonės, dėl kurių gali smarkiai sumažėti ar būti apribotos galimybės kai kurias priemones leisti. Pavyzdžiui, prasidėjus finansų krizei kelių valstybių priežiūros institucijos (Belgijos, Danijos, Prancūzijos ir Portugalijos) įspėjo bankus nepardavinėti sudėtingų finansinių priemonių mažmeniniams investuotojams.

III.2.4. Specifinės su likvidumo apsikeitimo sandoriais susijusios rizikos rūšys

Vienas iš pagrindinių dalykų, dėl kurių sunku nustatyti ir kontroliuoti su likvidumo apsikeitimo sandoriais susijusią riziką ir vykdyti jos stebėseną, yra nepakankami priežiūros institucijų turimi duomenys. Likvidumo apsikeitimo sandoriai gali būti struktūrizuojami įvairiais būdais, o problema tampa dar opesnė dėl to, kad nėra vienos visuotinai suprantamos tokių sandorių apibrėžties.

Iš ESRV atlikto tyrimo matyti, kad bankai atpirkimo sandorius kaip likvidumo apsikeitimo sandorių formą įkaito ir sandorio šalies atžvilgiu naudoja skirtingai ir tai priklauso nuo jų reitingo. Kai tokias operacijas vykdo žemesnį kredito reitingą turinčios įstaigos, valstybių skolos priemonės sudaro tik 20 % viso įkeisto turto, palyginti su maždaug 70 % kitų bankų atveju. Žemesnį reitingą turinčios kredito įstaigos įkeičia būsto paskolas dažniau negu aukštesnį reitingą turintys bankai (žr. 28 pav.). Smarkiai skiriasi ir bankų sandorio šalių sudėtis, nes kredito įstaigos yra vienintelės galimos investicinio reitingo neturinčių bankų sandorio šalys, o kiti bankai gali vykdyti sandorius ir su kitais partneriais, daugiausia ne bankinėmis finansų įstaigomis.

28 pav.

Įkaitų, naudojamų vykdant likvidumo apsikeitimo sandorius su grynųjų pinigų įkaitu (atpirkimo sandoriai) ir vykdant suderintus atpirkimo sandorius, pasiskirstymas pagal skirtingo kredito reitingo bankų grupes, 2011 m. pabaiga

Skolindamiesi vertybinius popierius bankai daugiausia įkeisdavo vyriausybės skolos priemones (40 % visų įkaitų), nors įkaito struktūra atskirose šalyse buvo nevienoda. Svarbiausios sandorio šalys atliekant tokias operacijas taip pat yra kredito įstaigos (64 %, iš jų 42 % sudarė ES esančios įstaigos ir 22 % – ne ES valstybėse veikiančios įstaigos) ir kitos finansų įstaigos, sudariusios 28 % sandorio šalių (pinigų rinkos fondai – 9 %, ne pinigų rinkos fondai – 7 %, kiti – 12 %).

Santykis su draudimo sektoriumi

Likvidumo apsikeitimo sandoriai dažnai vykdomi tarp banko ir draudimo įmonės. Veikdama kaip likvidaus turto skolintoja, draudimo įmonė gali susidurti su kitokių rūšių rizika nei lėšas besiskolinantys bankai, tačiau ir tos rizikos rūšys gali būti labai reikšmingos. EDPPI šiuo metu atlieka likvidumo apsikeitimo sandorių draudimo sektoriuje tyrimą.

Siekdama įvertinti likvidumo apsikeitimo ir kitų panašių sandorių naudojimą, 2012 m. kovo mėn. EDPPI inicijavo apklausą ir tyrimą. Remiantis šio tyrimo rezultatais buvo galima padaryti išvadą, kad likvidumo apsikeitimo sandoriai ir likvidumo programos sudaro maždaug 3 % viso balanse nurodomo turto, nors skirtingose jurisdikcijose šis skaičius svyravo nuo 0 iki 14 %. Apskritai draudimo įmonių vykdomi likvidumo apsikeitimo ir likvidumo programų sandoriai: i) yra nedažni; ii) pagrindinis tokių sandorių tikslas – gauti pajamų, optimizuoti portfelį ir apdrausti riziką; iii) priemonės dažniausiai yra nedidelės trukmės (numatytos ir pasitraukimo strategijos, o daugelyje valstybių narių taip pat numatyta galimybė priemones greitai išpirkti sandorio šaliai nevykdant įsipareigojimų); iv) sandorio šalys dažniausiai yra grupei nepriklausantys bankai; v) turimas ar įkeičiamas įkaitas dažniausiai yra grynieji pinigai ar investicinio reitingo vyriausybių VP; vi) sandoriai dažniausiai yra įvertinami rinkos verte, ir vertinimas atliekamas kasdien arba kas savaitę; vii) įkaitas retai kada naudojamas pakartotiniam įkeitimui (kai kuriose valstybėse narėse tai apskritai draudžiama); viii) jei turtas panaudotas vykdant vertybinių popierių skolinimo operacijas ir atvirkštinius atpirkimo sandorius, gali būti reikalaujama perviršinio įkaito, ir galiausiai ix) pajamos, gaunamos vykdant likvidumo apsikeitimo ir likvidumo programų sandorius, sudaro tik nedidelę bendrų įmonės pajamų dalį.

Vis dėlto svarbu pažymėti ir tai, kad draudimo įmonės vykdo atpirkimo ir atvirkštinio atpirkimo sandorius, siekdamos gauti tai pačiai grupei ar konglomeratui priklausančio banko finansavimą, kadangi didelę draudimo įmonių skolinamų vertybinių popierių dalį sudaro valstybių išleistos skolos priemonės, kurios vėliau yra įkeičiamos vykdant operacijas su Eurosistema. Todėl tokiais atvejais draudimo įmonės šiuos sandorius vykdo ne tenkindamos savo pačių likvidumo poreikius, bet padėdamos tai pačiai grupei ar konglomeratui priklausančiam bankui pagerinti savo likvidumą.

Kol kas Sąjungoje veikiantys bankai ir draudikai likvidumo apsikeitimo sandorius naudoja tik labai ribotai, vis dėlto tam tikri aspektai turėtų būti stebimi.

Šie sandoriai gali būti naudingi skolininkams (padidinantiems savo likvidumą) ir skolintojams (likvidumo teikėjams), pavyzdžiui, dėl likvidumo ar finansavimo perkėlimo į tą ekonomikos sektorių, kuriame jo labiausiai reikia, ir padidėjusio finansinio stabilumo, sudarius bankams galimybę gauti lėšų už bankų sektoriaus ribų ir padidinti savo turto pelningumą, tačiau jie taip pat gali būti susiję su tam tikra rizika (30).

Galimos rizikos rūšys, kurias šiuo požiūriu turėtų įvertinti įstaigos ir priežiūros institucijos, yra šios: a) sustiprėjusios sąsajos tarp draudikų ir bankų, dėl kurių sisteminė rizika gali sklisti visoje finansų sistemoje, b) padidėjusi rizika grupės viduje, pavyzdžiui, galimi interesų susidūrimai, ir c) problemos, panašios į tas, kurios būdingos kitoms įkaitu užtikrintoms priemonėms, tokios kaip įkaito vertės nustatymas, galintis sukelti finansavimo naudojant įkaitą procikliškumą dėl i) nuo laiko priklausančio įvertinimo mažesne nei rinkos verte ir ii) paties įkaito vertės pokyčių.

Be to, dėl nepakankamo skaidrumo rinko