Oficialusis leidinys L 179 , 23/06/1998 p. 0003 - 0134



I PRIEDAS JUNGTINIŲ TAUTŲ JŪRŲ TEISĖS KONVENCIJA -------------------------------------------------- JungtiniŲ tautŲ jŪrŲ teisĖs konvencija Valstybės, šios konvencijos šalys, PASKATINTOS siekio tarpusavio supratimo ir bendradarbiavimo dvasia suderinti visus klausimus, susijusius su jūrų teise, ir suprasdamos šios konvencijos, kaip svarbaus indėlio į taikos, teisingumo ir pažangos visoms pasaulio tautoms palaikymą, istorinę reikšmę; PAŽYMĖDAMOS, kad procesai, vykstantys po Jungtinių Tautų konferencijų jūrų teisės klausimais, kurios vyko Ženevoje 1958 m. ir 1960 m., pabrėžė naujos ir visuotinai pripažįstamos Jūrų teisės konvencijos poreikį; SUPRASDAMOS, kad jūrų erdvės problemos yra glaudžiai tarpusavyje susijusios ir turi būti nagrinėjamos kaip visuma; PRIPAŽINDAMOS siekį šia konvencija, tinkamai atsižvelgiant į visų valstybių suverenitetą, nustatyti jūrų ir vandenynų teisinį režimą, kuris palengvintų tarptautinius santykius ir skatintų taikų jūrų ir vandenynų naudojimą, teisingą ir veiksmingą jų išteklių panaudojimą, jų gyvųjų išteklių išsaugojimą, taip pat jūrų aplinkos tyrimus, apsaugą ir išsaugojimą; SUPRASDAMOS, kad šių tikslų įgyvendinimas prisidės prie teisingos ir nešališkos tarptautinės ekonominės tvarkos kūrimo, kurioje atsižvelgiama į visos žmonijos interesus ir poreikius, ypač į besivystančių valstybių ypatingus interesus ir poreikius, nesvarbu, ar jos būtų pakrantės valstybės, ar ne; NORĖDAMOS pagal šią konvenciją plėtoti principus, kurie yra įtvirtinti 1970 m. gruodžio 17 d. Jungtinių Tautų Rezoliucijoje 2749 (XXV), kurioje Generalinė Asamblėja, inter alia, iškilmingai pareiškė, kad jūrų ir vandenynų dugnas bei jo gelmės, esantys už nacionalinės jurisdikcijos ribų, taip pat jų ištekliai yra bendras žmonijos paveldas, ir šių išteklių tyrinėjimas ir eksploatavimas turi būti atliekami visos žmonijos naudai, nesvarbu, kokia būtų valstybių geografinė padėtis; TIKĖDAMOS, kad šia konvencija pasiektas jūrų teisės kodifikavimas ir nuoseklus plėtojimas prisidės prie taikos, saugumo, bendradarbiavimo bei draugiškų santykių su visomis valstybėmis stiprinimo vadovaujantis teisingumo ir lygių teisių principais bei skatins visų pasaulio tautų ekonomikos ir socialinę pažangą laikantis Jungtinių Tautų tikslų ir principų, išdėstytų šios organizacijos įstatuose; PATVIRTINDAMOS, kad klausimams, kurių nereglamentuoja ši konvencija, ir toliau taikomos bendrosios tarptautinės teisės normos ir principai, SUSITARĖ: I DALIS ĮVADAS 1 straipsnis Vartojamos sąvokos ir taikymo sritis 1. Šioje konvencijoje: 1) "rajonas" – jūrų ir vandenynų dugnas bei jo gelmės, esantys už nacionalinės jurisdikcijos ribų; 2) "Institucija" – Tarptautinė jūros dugno institucija; 3) "veikla rajone" – bet koks rajono išteklių tyrinėjimas ir eksploatavimas; 4) "jūros aplinkos teršimas" – žmogaus veikla, kurios metu tiesiogiai ar netiesiogiai paskleidžiamos medžiagos ar energija jūros aplinkoje, įskaitant upės žiotis, ir kuri sukelia arba gali sukelti žalingas pasekmes, tokias kaip: žala gyviesiems ištekliams ir jūros gyvūnams, pavojus žmonių sveikatai, kliūtys veiklai jūroje, įskaitant žvejybą ir kitą teisėtą jūros panaudojimą, taip pat naudojamo jūros vandens kokybės ir poilsio sąlygų pablogėjimas; 5) a) "laidojimas" – tai: i) bet koks sąmoningas atliekų ar kitų medžiagų išmetimas iš laivų, orlaivių, platformų ar kitų dirbtinių įrenginių jūroje; ii) bet koks sąmoningas atsikratymas jūroje laivais, orlaiviais, platformomis ar kitais dirbtiniais įrenginiais; b) "laidojimu" nelaikoma: i) atliekų ar kitų medžiagų išmetimas, jei tai susiję su įprastine laivų, orlaivių, platformų ar kitų dirbtinių įrenginių ir jų įrengimų veikla jūroje arba yra tos veiklos pasekmė, išskyrus išmetimą atliekų ar kitų medžiagų, kurios yra gabenamos laivais, orlaiviais, platformomis ar kitais dirbtiniais įrenginiais jūroje, skirtais atsikratyti tokiomis medžiagomis, arba gabenamos į juos, taip pat išskyrus išmetimą medžiagų, kurios yra gautos apdorojus tokias atliekas ar kitas medžiagas tokiuose laivuose, orlaiviuose, platformose ar įrenginiuose; ii) medžiagų palikimas kitais tikslais nei paprastas atsikratymas jomis, jei tik toks palikimas neprieštarauja šios konvencijos tikslams. 2. 1) "valstybės šalys" – tai valstybės, kurios sutiko įsipareigoti pagal šią konvenciją ir kurioms ši konvencija įsigaliojo. 2) Ši konvencija mutatis mutandis taikoma subjektams, kurie nurodyti 305 straipsnio 1 dalies b, c, d, e ir f punktuose ir kurie tampa šios konvencijos šalimis pagal kiekvienam iš jų nustatytas sąlygas, ir šiuo atveju sąvoka "valstybės šalys" reiškia ir tokius subjektus. II DALIS TERITORINĖ JŪRA IR GRETUTINĖ ZONA 1 SKYRIUS BENDROSIOS NUOSTATOS 2 straipsnis Teritorinės jūros, oro erdvės virš teritorinės jūros, jos dugno ir jo gelmių teisinis statusas 1. Pakrantės valstybės suverenitetas, be jos sausumos teritorijos ir vidaus vandenų, o salyno valstybės atveju – be jos salyno vandenų, apima ir gretimą jos pakrantėms jūros juostą, kuri vadinama teritorine jūra. 2. Šis suverenitetas apima ir oro erdvę virš teritorinės jūros, taip pat teritorinės jūros dugną ir jo gelmes. 3. Suverenitetas teritorinėje jūroje įgyvendinamas pagal šią konvenciją ir kitas tarptautinės teisės normas. 2 SKYRIUS TERITORINĖS JŪROS RIBOS 3 straipsnis Teritorinės jūros plotis Kiekviena valstybė turi teisę nustatyti savo teritorinės jūros plotį, neviršijantį 12 jūrmylių, matuojamą nuo bazinių linijų, nustatytų pagal šią konvenciją. 4 straipsnis Teritorinės jūros išorinė riba Išorinė teritorinės jūros riba yra linija, kurios kiekvienas taškas yra nutolęs nuo artimiausio bazinės linijos taško per nuotolį, lygų teritorinės jūros pločiui. 5 straipsnis Įprastinė bazinė linija Jei šioje konvencijoje nenustatyta kitaip, įprastine bazine linija, naudojama matuoti teritorinės jūros plotį, yra laikoma didžiausio atoslūgio linija išilgai kranto, pažymėta pakrantės valstybės oficialiai pripažintuose stambaus mastelio jūrlapiuose. 6 straipsnis Rifai Atolo salų arba rifų supamų salų atveju bazinė linija, naudojama matuoti teritorinės jūros plotį, yra į jūrą nukreipta didžiausio atoslūgio rifo linija, pažymėta atitinkamu simboliu pakrantės valstybės oficialiai pripažintuose jūrlapiuose. 7 straipsnis Tiesiosios bazinės linijos 1. Vietovėse, kuriose kranto linija yra giliai išraižyta ir vingiuota arba kuriose išilgai ir netoli kranto yra salų virtinė, gali būti naudojamas tiesiųjų bazinių linijų, jungiančių atitinkamus taškus, metodas, pagal kurį yra nustatoma bazinė linija, nuo kurios yra matuojamas teritorinės jūros plotis. 2. Tose vietose, kur dėl deltos ar kitų gamtinių sąlygų kranto linija yra itin nepastovi, minėti atitinkami taškai gali būti parinkti išilgai toliausiai į jūrą nutolusios didžiausio atoslūgio linijos, ir, nepaisant vėlesnių didžiausio atoslūgio linijos atsitraukimų, tiesiosios bazinės linijos liks galioti tol, kol jų, vadovaudamasi šia konvencija, nepakeis pati pakrantės valstybė. 3. Brėžiant tiesiąsias bazines linijas negalima pastebimai nukrypti nuo bendrosios kranto krypties, o jūros plotai, esantys iki šių linijų, turi būti pakankamai glaudžiai susiję su sausumos teritorija, kad jiems galiotų vidaus vandenų režimas. 4. Bazinės linijos brėžiamos iki jūros dugno iškilimų, pastebimų atoslūgio metu, ir nuo tų iškilimų tik tuo atveju, jei ant jų yra pastatyti švyturiai ar panašūs įrenginiai, kurie visą laiką yra iškilę virš jūros paviršiaus, arba tais atvejais, kai bazinių linijų brėžimas iki tokių jūros dugno iškilimų ir nuo jų yra pripažintas tarptautiniu mastu. 5. Jei pagal šio straipsnio 1 dalies nuostatas yra taikomas tiesiųjų bazinių linijų metodas, nustatant konkrečias bazines linijas gali būti atsižvelgta į ypatingus atitinkamo regiono ekonominius interesus, kurių tikrumą ir svarbą aiškiai patvirtina ilgalaikė praktika. 6. Valstybė negali taikyti tiesiųjų bazinių linijų sistemos taip, kad kitos valstybės teritorinė jūra būtų atkirsta nuo atviros jūros arba išskirtinės ekonominės zonos. 8 straipsnis Vidaus vandenys 1. Išskyrus IV dalyje nurodytus atvejus, vandenys, esantys į sausumos pusę nuo teritorinės jūros bazinės linijos, yra valstybės vidaus vandenų dalis. 2. Jei, nustatant tiesiąją bazinę liniją pagal 7 straipsnyje nurodytą metodą, į vidaus vandenis yra įtraukiami tokie plotai, kurie anksčiau nebuvo laikomi vidaus vandenimis, tai tokiuose vandenyse galioja taikaus plaukimo teisė, numatyta šioje konvencijoje. 9 straipsnis Upių žiotys Jei upė įteka tiesiai į jūrą, bazine linija yra laikoma per upės žiotis išvesta tiesioji linija, jungianti didžiausio atoslūgio linijos taškus abiejuose jos krantuose. 10 straipsnis Įlankos 1. Šis straipsnis taikomas tik toms įlankoms, kurių krantai priklauso vienai valstybei. 2. Pagal šią konvenciją įlanka yra laikomas aiškus kranto įlinkis, kurio įlinkimas į sausumą lyginant su jo žiočių pločiu yra tokio dydžio, kad jis suformuoja sausumos apsuptą vandens plotą ir yra daugiau negu paprastas kranto vingis. Tačiau kranto įlinkis laikomas įlanka tik tuo atveju, jei jo plotas yra lygus arba didesnis už plotą pusės skritulio, kurio skersmuo yra per tokio kranto įlinkio žiotis išvesta linija. 3. Matavimo tikslais kranto įlinkio plotu yra laikomas tas plotas, kuris susidaro tarp didžiausio atoslūgio linijos palei įlinkio krantus ir linijos, jungiančios įlinkio natūralių žiočių taškų didžiausio atoslūgio žymes. Jei dėl toje vietoje esančių salų kranto įlinkis turi daugiau kaip vienerias žiotis, pusapskritimis yra brėžiamas pagrindu imant liniją, kurios ilgis yra lygus visų linijų, einančių per skirtingas tokio kranto įlinkio žiotis, ilgių sumai. Kranto įlinkyje esančios salos yra laikomos to kranto įlinkio vandens teritorijos dalimi. 4. Jei atstumas tarp įlankos natūralių žiočių taškų didžiausio atoslūgio žymių neviršija 24 jūrmylių, įlanką uždaranti linija gali būti išvesta tarp šių dviejų didžiausio atoslūgio žymių, ir taip atskirti vandenys yra laikomi vidaus vandenimis. 5. Jei atstumas tarp įlankos natūralių žiočių taškų didžiausio atoslūgio žymių viršija 24 jūrmyles, tai įlankoje yra išvedama 24 jūrmylių ilgio tiesioji bazinė linija taip, kad ji atskirtų maksimalų vandens plotą, kurį galima atskirti tokio ilgio linija. 6. Ankstesnės nuostatos negalioja vadinamosioms "istorinėms" įlankoms, taip pat visais atvejais, kai yra naudojama tiesiųjų bazinių linijų sistema, nurodyta 7 straipsnyje. 11 straipsnis Uostai Delimituojant teritorinę jūrą, toliausiai į jūrą išsikišę pastovūs uosto įrenginiai, sudarantys nedalomą uosto sistemos dalį, yra laikomi kranto dalimi. Jūroje esantys nuo kranto atskirti įrenginiai ir dirbtinės salos nėra laikomi pastoviais uosto įrenginiais. 12 straipsnis Reidai Reidai, kurie paprastai naudojami laivams pakrauti, iškrauti, taip pat jiems stovėti nuleidus inkarą ir kurie kitu atveju būtų visiškai ar iš dalies už išorinės teritorinės jūros ribos, priklauso teritorinei jūrai. 13 straipsnis Jūros dugno iškilimai, pastebimi atoslūgio metu 1. Jūros dugno iškilimas, pastebimas atoslūgio metu, yra natūraliai susiformavusi vandens apsupta sausuma, iškilusi virš vandens paviršiaus atoslūgio metu, bet panyranti po vandeniu potvynio metu. Jei jūros dugno iškilimas, pastebimas atoslūgio metu, yra visas ar iš dalies nutolęs nuo žemyninės dalies ar salos per atstumą, kuris neviršija teritorinės jūros pločio, tai tokio iškilimo didžiausio atoslūgio linija gali būti naudojama kaip bazinė linija teritorinės jūros pločiui matuoti. 2. Jei visas jūros dugno iškilimas, pastebimas atoslūgio metu, yra nutolęs nuo žemyninės dalies ar salos per atstumą, kuris viršija teritorinės jūros plotį, tai jis neturi savo teritorinės jūros. 14 straipsnis Bazinių linijų nustatymo metodų derinimas Atsižvelgdama į skirtingas sąlygas, pakrantės valstybė gali nustatyti bazines linijas naudodama įvairius bazinių linijų nustatymo metodus, nurodytus ankstesniuose straipsniuose. 15 straipsnis Teritorinės jūros tarp valstybių, turinčių priešingus arba gretimus krantus, delimitavimas Jei dviejų valstybių krantai yra priešais vienas kitą ar greta vienas kito, nė viena iš šių dviejų valstybių neturi teisės, jei jos nėra sudariusios kitokio susitarimo, išplėsti savo teritorinės jūros už vidurinės linijos, kurios kiekvienas taškas yra vienodai nutolęs nuo artimiausių bazinių linijų taškų, nuo kurių yra matuojamas kiekvienos iš tų dviejų valstybių teritorinės jūros plotis. Tačiau ši nuostata netaikoma, jei dėl istoriškai susiklosčiusių teisių ar kitų ypatingų aplinkybių tų dviejų valstybių teritorines jūras būtina delimituoti kitu būdu, neatitinkančiu tos nuostatos. 16 straipsnis Jūrlapiai ir geografinių koordinačių sąrašai 1. Bazinės linijos, nuo kurių matuojamas teritorinės jūros plotis, nustatytos pagal 7, 9 ir 10 straipsnius, arba jų pagrindu nustatytos sienos ir delimitavimo linijos, nustatytos pagal 12 ir 15 straipsnius, yra pažymimos tokio mastelio ar mastelių jūrlapiuose, kurie yra pakankamai tikslūs jų padėčiai nustatyti. Kaip alternatyva vietoj tokių jūrlapių gali būti sudaromi taškų su geografinėmis koordinatėmis sąrašai, nurodant tų taškų geodezinius duomenis. 2. Pakrantės valstybė tinkamu būdu paskelbia tokius jūrlapius arba geografinių koordinačių sąrašus ir deponuoja kiekvieno tokio jūrlapio ar sąrašo kopijas Jungtinių Tautų Generaliniam sekretoriui. 3 SKYRIUS TAIKUS PLAUKIMAS TERITORINE JŪRA A poskyris. Visiems laivams taikomos taisyklės 17 straipsnis Taikaus plaukimo teisė Pagal šios konvencijos nuostatas visų valstybių – tiek pakrantės, tiek ir neturinčių priėjimo prie jūros – laivai naudojasi taikaus plaukimo teritorine jūra teise. 18 straipsnis Plaukimo sąvoka 1. Plaukimas reiškia navigaciją per teritorinę jūrą, siekiant: a) kirsti šią teritorinę jūrą, neįplaukiant į vidaus vandenis arba nesustojant reide ar prie uosto įrenginių, esančių ne vidaus vandenyse, arba b) įplaukti į vidaus vandenis ar išplaukti iš jų, arba sustoti tokiame reide ar prie uosto įrenginių. 2. Plaukimas turi būti nenutrūkstamas ir greitas. Plaukimo metu laivas gali sustoti ir nuleisti inkarą, tačiau tik tuo atveju, jei tai yra susiję su įprasta navigacija arba yra būtina dėl nenugalimos jėgos ar nelaimės, arba jei tai būtina siekiant suteikti pagalbą žmonėms, laivams ar orlaiviams, kuriems iškilo pavojus ar kuriuos ištiko nelaimė. 19 straipsnis Taikaus plaukimo sąvoka 1. Plaukimas yra laikomas taikiu, jei jis nekelia grėsmės pakrantės valstybės taikai, tvarkai ir saugumui. Toks plaukimas turi būti vykdomas vadovaujantis šia konvencija ir kitomis tarptautinės teisės normomis. 2. Laikoma, kad kitos valstybės laivo plaukimas kelia grėsmę pakrantės valstybės taikai, tvarkai ar saugumui, jei teritorinėje jūroje jis dalyvauja viename iš šių veiksmų: a) grasina jėga ar panaudoja jėgą prieš pakrantės valstybės suverenitetą, teritorijos vientisumą ar politinę nepriklausomybę, ar kitaip pažeidžia tarptautinės teisės principus, įtvirtintus Jungtinių Tautų Chartijoje; b) bet kokiuose manevruose ar pratybose, naudodamas bet kokios rūšies ginklus; c) bet kokiame informacijos rinkime, keliančiame grėsmę pakrantės valstybės gynybai ar saugumui; d) bet kokioje propagandoje, nukreiptoje prieš pakrantės valstybės gynybą ar saugumą; e) orlaivio paleidime, nusileidime ar priėmime į laivą; f) karinio prietaiso paleidime, nusileidime ar priėmime į laivą; g) bet kokios prekės ar valiutos pakrovime arba iškrovime bei asmens įsodinime į laivą ar išsodinime iš jo, pažeidžiant pakrantės valstybės muitinės, mokesčių, imigracijos ar sanitarijos įstatymus ir kitus teisės aktus; h) bet kokiame sąmoningame ir stambiame aplinkos teršime, prieštaraujančiame šiai konvencijai; i) bet kokioje žvejybos veikloje; j) vykdant tyrimus ar stebėjimus; k) bet kokiame veiksme, kuriuo siekiama trukdyti pakrantės valstybės ryšio sistemų ar bet kokių kitų įrenginių ar įrengimų darbui; l) bet kokioje kitoje veikloje, tiesiogiai nesusijusioje su plaukimu. 20 straipsnis Povandeniniai laivai ir kitos povandeninės transporto priemonės Teritorinėje jūroje povandeniniai laivai ir kitos povandeninės transporto priemonės turi plaukti jūros paviršiumi ir iškelti savo vėliavą. 21 straipsnis Pakrantės valstybės įstatymai ir kiti teisės aktai, susiję su taikiu plaukimu 1. Laikydamasi šios konvencijos nuostatų ir kitų tarptautinės teisės normų, pakrantės valstybė gali priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su taikiu plaukimu teritorine jūra, visose ar kai kuriose šiose srityse: a) navigacijos saugumo ir jūrų eismo reguliavimo; b) navigacijos priemonių ir įrenginių bei kitų įrenginių ar instaliacijų apsaugos; c) kabelių ir vamzdynų apsaugos; d) gyvųjų jūros išteklių išsaugojimo; e) pakrantės valstybės žvejybos įstatymų ir taisyklių pažeidimų prevencijos; f) pakrantės valstybės aplinkos išsaugojimo ir jos teršimo prevencijos, sumažinimo ir kontrolės; g) jūrų mokslinių tyrinėjimų ir hidrografinių stebėjimų; h) pakrantės valstybės muitinės, mokesčių, imigracijos ar sanitarijos įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimo prevencijos. 2. Tokie įstatymai ir taisyklės nėra taikomi užsienio laivų projektavimui, statybai, įgulos komplektavimui ar įrangai, jei to nereikalauja visuotinai pripažįstamos tarptautinės normos ar standartai. 3. Pakrantės valstybė tinkamu būdu paskelbia visus tokius įstatymus ir kitus teisės aktus. 4. Užsienio laivai, naudodamiesi taikaus plaukimo teritorine jūra teise, turi laikytis visų tokių įstatymų ir kitų teisės aktų bei visų visuotinai pripažįstamų tarptautinių taisyklių, skirtų susidūrimams jūroje išvengti. 22 straipsnis Jūrų koridoriai ir eismo atskyrimo schemos teritorinėje jūroje 1. Jei tai reikalinga navigacijos saugumo sumetimais, pakrantės valstybė gali reikalauti, kad užsienio laivai, kurie naudojasi taikaus plaukimo jos teritorine jūra teise, naudotų tuos jūrų koridorius ir eismo atskyrimo schemas, kokius ji nustato ar nurodo laivų plaukimo reguliavimo tikslais. 2. Visų pirma gali būti pareikalauta, kad tokių jūrų koridorių laikytųsi tanklaiviai, atomine energija varomi laivai ir laivai, vežantys branduolines ar kitas pagal prigimtį pavojingas ar kenksmingas medžiagas. 3. Pagal šį straipsnį nustatydama jūrų koridorius ir nurodydama eismo atskyrimo schemas, pakrantės valstybė atsižvelgia į: a) kompetentingų tarptautinių organizacijų rekomendacijas; b) bet kokius jūrų kelius, kurie paprastai naudojami tarptautinei laivybai; c) ypatingas konkrečių laivų ir jūrų kelių charakteristikas ir d) jūrų eismo intensyvumą. 4. Pakrantės valstybė aiškiai nurodo jūrų koridorius ir eismo atskyrimo schemas jūrlapiuose, kurie turi būti tinkamu būdu paskelbti. 23 straipsnis Atomine energija varomi užsienio laivai ir laivai, vežantys branduolines ar kitas pagal prigimtį pavojingas ar kenksmingas medžiagas Atomine energija varomi užsienio laivai ir laivai, vežantys branduolines ar kitas pagal prigimtį pavojingas ar kenksmingas medžiagas, naudodamiesi taikaus plaukimo per teritorinę jūrą teise, turi turėti dokumentus ir laikytis ypatingų atsargumo priemonių, nustatytų tokiems laivams tarptautinėmis sutartimis. 24 straipsnis Pakrantės valstybės pareigos 1. Pakrantės valstybė netrukdo užsienio laivams taikiai plaukti teritorine jūra, išskyrus šioje konvencijoje numatytus atvejus. Taikydama šią konvenciją ar bet kokius įstatymus ar kitus teisės aktus, priimtus pagal šią konvenciją, pakrantės valstybė visų pirma: a) užsienio laivams nenustato tokių reikalavimų, kurie praktiškai reikštų taikaus plaukimo teisės atėmimą ar apribojimą, ar b) formaliai arba faktiškai nediskriminuoja kurios nors valstybės laivų arba laivų, vežančių krovinius į kitą valstybę, iš jos arba jos vardu. 2. Pakrantės valstybė tinkamu būdu paskelbia apie bet kokį jai žinomą pavojų laivybai savo teritorinėje jūroje. 25 straipsnis Pakrantės valstybės apsaugos teisės 1. Pakrantės valstybė savo teritorinėje jūroje gali imtis reikiamų priemonių, kad sutrukdytų plaukimui, kuris nėra taikus. 2. Pakrantės valstybė laivams, kurie plaukia į vidaus vandenis arba kurie naudojasi uosto įrenginiais už vidaus vandenų ribų, taip pat turi teisę taikyti reikiamas priemones, kad užkirstų kelią tokių laivų įleidimo į vidaus vandenis ar naudojimosi tokiais uosto įrenginiais tvarkos pažeidimams. 3. Pakrantės valstybė, formaliai ar faktiškai nediskriminuodama užsienio laivų vieni kitų atžvilgiu, gali laikinai sustabdyti užsienio laivų taikų plaukimą per tam tikrus savo teritorinės jūros rajonus, jei toks sustabdymas yra būtinas tos valstybės saugumui užtikrinti, įskaitant atvejus, kai vyksta karo pratybos. Toks sustabdymas įsigalioja tik po to, kai apie jį yra tinkamu būdu paskelbiama. 26 straipsnis Rinkliavos, kurios gali būti renkamos iš užsienio laivų 1. Iš užsienio laivų negali būti renkamos rinkliavos vien todėl, kad jie plaukia teritorine jūra. 2. Iš teritorine jūra plaukiančio užsienio laivo gali būti renkamos rinkliavos tik kaip užmokestis už konkrečias tam laivui suteiktas paslaugas. Tokios rinkliavos renkamos nediskriminuojant. B poskyris Taisyklės, taikomos prekybos laivams ir komerciniais tikslaisnaudojamiems valstybės laivams 27 straipsnis Baudžiamoji jurisdikcija užsienio laive 1. Pakrantės valstybė nevykdo baudžiamosios jurisdikcijos teritorine jūra plaukiančiame užsienio laive, kad sulaikytų asmenį arba atliktų tyrimą dėl nusikaltimo, padaryto laive jam plaukiant, išskyrus šiuos atvejus, jei: a) nusikaltimo pasekmės susijusios su pakrantės valstybe; b) nusikaltimas trikdo šalies ramybę arba tvarką teritorinėje jūroje; c) laivo kapitonas arba valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, diplomatas ar konsulinis pareigūnas prašo vietos valdžios institucijų pagalbos arba d) tokios priemonės yra būtinos siekiant užkirsti kelią neteisėtai prekybai narkotinėmis ar psichotropinėmis medžiagomis. 2. Ankstesnės nuostatos nekeičia pakrantės valstybės teisės imtis jos įstatymų numatytų priemonių, siekiant sulaikyti asmenį arba atlikti tyrimą užsienio laive, kuris plaukia teritorine jūra palikęs vidaus vandenis. 3. Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytais atvejais pakrantės valstybė, jei laivo kapitonas to prašo, prieš imdamasi bet kokių priemonių apie tai praneša valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, diplomatui ar konsuliniam pareigūnui ir padeda tokiam diplomatui ar konsuliniam pareigūnui susisiekti su laivo įgula. Neatidėliotinais atvejais toks pranešimas gali būti daromas tuo pačiu metu, kai yra vykdomos numatytos priemonės. 4. Vietos valdžia, spręsdama, ar reikia sulaikyti asmenį ir kokiu būdu tai padaryti, turi tinkamai atsižvelgti į laivybos interesus. 5. Išskyrus XII dalyje nurodytus atvejus ar atvejus, kai veiksmų imamasi dėl pagal V dalį priimtų įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimų, pakrantės valstybė negali imtis jokių veiksmų užsienio laive, plaukiančiame teritorine jūra, kad sulaikytų asmenį ar atliktų tyrimą dėl nusikaltimo, padaryto prieš tai, kai laivas įplaukė į teritorinę jūrą, jei šis laivas, vykdamas iš užsienio uosto, tik plaukia teritorine jūra, neįplaukdamas į vidaus vandenis. 28 straipsnis Civilinė jurisdikcija užsienio laivams 1. Pakrantės valstybė neturi stabdyti užsienio laivo, plaukiančio teritorine jūra, ar nurodyti jam keisti kursą tam, kad pasinaudotų civiline jurisdikcija asmeniui, esančiam tame laive. 2. Pakrantės valstybė negali imtis vykdomųjų veiksmų ar areštuoti laivą dėl iškeltos civilinės bylos, išskyrus tuos atvejus, kai įsipareigojimus prisiėmė pats laivas ir atsakomybė atsirado pačiam laivui jam plaukiant pakrantės valstybės vandenimis ar tokio plaukimo tikslais. 3. Šio straipsnio 2 dalis nepažeidžia pakrantės valstybės teisės pagal savo įstatymus imtis vykdomųjų veiksmų ar areštuoti dėl civilinės bylos laivą, esantį teritorinėje jūroje arba plaukiantį teritorine jūra po to, kai jis paliko vidaus vandenis. C poskyris Taisyklės, taikomos karo laivams ir kitiems ne komerciniais tikslais naudojamiems valstybės laivams 29 straipsnis Karo laivo sąvoka Šioje konvencijoje "karo laivas" – valstybės karinėms pajėgoms priklausantis ir tai patvirtinančiais tos valstybės išoriniais ženklais pažymėtas laivas, kuriam vadovauja karininkas, reikiamu būdu paskirtas į šias pareigas tos valstybės Vyriausybės, ir jo pavardė yra įrašyta atitinkamame karininkų sąraše arba analogiškame dokumente, ir kurį aptarnauja įgula, paklūstanti reguliariųjų karinių pajėgų drausmei. 30 straipsnis Pakrantės valstybės įstatymų ir kitų teisės aktų nesilaikantys karo laivai Jei karo laivas nesilaiko pakrantės valstybės įstatymų ir kitų teisės aktų dėl plaukimo teritorine jūra ir ignoruoja bet kokius jam nustatytus reikalavimus, pakrantės valstybė gali pareikalauti, kad toks laivas nedelsdamas paliktų teritorinę jūrą. 31 straipsnis Valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, atsakomybė už žalą, kurią sukėlė karo laivas ar kitas ne komerciniais tikslais naudojamas valstybės laivas Valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, prisiima tarptautinę atsakomybę už bet kokius nuostolius ar žalą pakrantės valstybei, atsiradusius dėl to, kad karo laivas ar kitas ne komerciniais tikslais naudojamas valstybės laivas nesilaikė su plaukimu teritorine jūra susijusių pakrantės valstybės įstatymų ir kitų teisės aktų arba šios konvencijos nuostatų ar kitų tarptautinės teisės normų. 32 straipsnis Karo laivų ir kitų ne komerciniais tikslais naudojamų valstybės laivų imunitetas Išskyrus A poskyryje ir 30 bei 31 straipsniuose nurodytus atvejus, jokios šios konvencijos nuostatos nekeičia karo laivų ir kitų ne komerciniais tikslais naudojamų valstybės laivų imuniteto. 4 SKYRIUS GRETUTINĖ ZONA 33 straipsnis Gretutinė zona 1. Gretimoje teritorinei jūrai zonoje, kuri yra vadinama gretutine zona, pakrantės valstybė gali vykdyti kontrolę, kurios reikia siekiant: a) užkirsti kelią muitinės, mokesčių, imigracijos ar sanitarinių įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimui jos teritorijoje ar teritorinėje jūroje; b) nubausti už aukščiau minėtų įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimą, padarytą jos teritorijoje ar teritorinėje jūroje. 2. Gretutinė zona negali tęstis toliau kaip 24 jūrmyles nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis. III DALIS TARPTAUTINEI LAIVYBAI NAUDOJAMI SĄSIAURIAI 1 SKYRIUS BENDROSIOS NUOSTATOS 34 straipsnis Tarptautinei laivybai naudojamų sąsiaurių vandenų teisinis statusas 1. Plaukimo tarptautinei laivybai naudojamais sąsiauriais režimas, kuris yra nustatytas šioje III dalyje, kitais klausimais nedaro įtakos vandenų, sudarančių tokius sąsiaurius, teisiniam statusui arba sąsiaurio pakrančių valstybių suverenitetui ar jurisdikcijos vykdymui dėl tokių vandenų ir oro erdvės virš jų, jų dugno ir jo gelmių. 2. Sąsiaurio pakrančių valstybių suverenitetas ar jurisdikcija yra vykdomi pagal šią III dalį ir kitas tarptautinės teisės normas. 35 straipsnis Šios III dalies taikymo sritis Jokia šios III dalies nuostata nedaro įtakos: a) bet kokiems vidaus vandenų rajonams sąsiauryje, išskyrus tuos atvejus, kai pagal 7 straipsnyje išdėstytą metodą nustačius tiesiąsias bazines linijas, į vidaus vandenų rajonus yra įtraukiami vandenys, kurie anksčiau nebuvo laikomi vidaus vandenimis; b) vandenų, esančių už sąsiaurio pakrančių valstybių teritorinės jūros, tokių kaip išskirtinių ekonominių zonų arba atviros jūros, teisiniam statusui, arba c) teisiniam režimui sąsiauriuose, plaukimas kuriais yra visiškai ar dalinai reglamentuojamas ilgą laiką galiojančių tarptautinių konvencijų dėl tokių sąsiaurių. 36 straipsnis Keliai atviroje jūroje arba išskirtinėse ekonominėse zonose, einantys per sąsiaurius, naudojamus tarptautinei laivybai Ši III dalis nėra taikoma tarptautinei laivybai naudojamam sąsiauriui, jei šiame sąsiauryje yra ne blogesnių navigacinių ir hidrografinių charakteristikų keliai atvira jūra arba išskirtine ekonomine zona; tokiems keliams yra taikomos kitos atitinkamos šios konvencijos dalys, įskaitant ir nuostatas dėl laivybos ir skrydžių laisvių. 2 SKYRIUS TRANZITINIS PLAUKIMAS 37 straipsnis Šio skyriaus taikymo sritis Šis skyrius yra taikomas sąsiauriams, kurie yra naudojami tarptautinei laivybai tarp vienos atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos dalies ir kitos atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos dalies. 38 straipsnis Tranzitinio plaukimo teisė 1. 37 straipsnyje nurodytuose sąsiauriuose visi laivai ir orlaiviai naudojasi nekliudomo tranzitinio plaukimo ar skridimo teise, tačiau kai sąsiauris yra tarp sąsiaurio pakrantės valstybės salos ir jos žemyninės dalies, tranzitinis plaukimas netaikomas, jei į jūros pusę nuo salos egzistuoja ne blogesnių navigacinių ir hidrografinių charakteristikų keliai atvira jūra arba išskirtine ekonomine zona. 2. Tranzitinis plaukimas reiškia naudojimąsi laivybos ir skrydžių laisve vadovaujantis šia III dalimi išimtinai nenutrūkstamo ir greito tranzito sąsiauriu tarp vienos atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos dalies ir kitos atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos dalies tikslu. Tačiau reikalavimas vykdyti nenutrūkstamą ir greitą tranzitą neužkerta kelio plaukti sąsiauriu norint atvykti, išvykti arba grįžti iš sąsiaurio pakrantės valstybės pagal atvykimo į tokią valstybę sąlygas. 3. Bet kokiai veiklai, kuri nėra naudojimasis tranzitinio plaukimo per sąsiaurį teise, toliau galioja kitos atitinkamos šios konvencijos nuostatos. 39 straipsnis Laivų ir orlaivių pareigos tranzitinio plaukimo ar skridimo metu 1. Laivai ir orlaiviai, naudodamiesi tranzitinio plaukimo ar skridimo teise: a) nedelsdami plaukia sąsiauriu arba skrenda virš jo; b) susilaiko nuo bet kokio grasinimo jėga ar jėgos panaudojimo prieš sąsiaurio pakrantės valstybės suverenitetą, teritorijos vientisumą ar politinę nepriklausomybę ir nepažeidžia jokio kito Jungtinių Tautų Chartijoje įtvirtinto tarptautinės teisės principo; c) susilaiko nuo bet kokios veiklos, išskyrus tą veiklą, kuri susijusi su jų normaliais nenutrūkstamo ir greito tranzito būdais, išskyrus tuos atvejus, kai tokie veiksmai yra būtini dėl nenugalimos jėgos ar nelaimės; d) laikosi kitų atitinkamų šios III dalies nuostatų. 2. Tranzitinio plaukimo metu laivai: a) laikosi visuotinai pripažintų tarptautinių taisyklių, procedūrų ir papročių dėl saugumo jūroje, įskaitant Tarptautines taisykles, skirtas išvengti laivų susidūrimų jūroje; b) laikosi visuotinai pripažintų tarptautinių taisyklių, procedūrų ir papročių dėl teršimo iš laivų prevencijos, sumažinimo ir kontrolės. 3. Tranzitinio skridimo metu orlaiviai: a) laikosi Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos nustatytų Skrydžių taisyklių tiek, kiek jos yra taikomos civiliniams orlaiviams; valstybės orlaiviai paprastai laikosi šių saugumo priemonių ir yra visą laiką eksploatuojami deramai atsižvelgiant į skrydžių saugumą; b) visą laiką seka radijo dažnius, kuriuos nustatė kompetentinga tarptautiniu lygmeniu paskirta oro eismo kontrolės institucija, arba atitinkamus tarptautinius radijo dažnius, skirtus perduoti pavojaus signalus. 40 straipsnis Moksliniai tyrinėjimai ir stebėjimai Tranzitinio plaukimo metu užsienio laivai, taip pat jūrų mokslinių tyrinėjimų ir hidrografinių stebėjimų laivai negali vykdyti jokių mokslinių tyrinėjimų ar stebėjimų, jei tai nėra iš anksto suderinta su sąsiaurių pakrančių valstybėmis. 41 straipsnis Jūrų koridoriai ir eismo atskyrimo schemos tarptautinei navigacijai naudojamuose sąsiauriuose 1. Vadovaudamosi šia III dalimi sąsiaurių pakrantės valstybės gali juose nustatyti jūrų koridorius ir nurodyti eismo sąsiauriuose atskyrimo schemas, jei tai būtina saugiam laivų plaukimui. 2. Jei to reikalauja aplinkybės, tokios valstybės gali, tinkamai apie tai paskelbusios, jūrų koridorius ar jūrų eismo atskyrimo schemas, kurie buvo anksčiau jų nustatyti ir nurodyti, pakeisti kitais jūrų koridoriais ar jūrų eismo atskyrimo schemomis. 3. Tokie jūrų koridoriai ar jūrų eismo atskyrimo schemos turi atitikti visuotinai pripažįstamas tarptautines taisykles. 4. Prieš nustatydamos ar keisdamos jūrų koridorius arba nurodydamos ar keisdamos jūrų eismo atskyrimo schemas, sąsiaurių pakrančių valstybės perduoda savo pasiūlymus kompetentingai tarptautinei organizacijai patvirtinti. Ši organizacija gali patvirtinti tik tokius jūrų koridorius ar jūrų eismo atskyrimo schemas, kurie yra suderinti su sąsiaurių pakrančių valstybėmis; po to šios valstybės gali nustatyti, nurodyti ar keisti tokius jūrų koridorius ar jūrų eismo atskyrimo schemas. 5. Jei sąsiauryje yra siūloma nustatyti jūrų koridorius ar jūrų eismo atskyrimo schemas dviejų ar daugiau sąsiaurio pakrančių valstybių vandenyse, suinteresuotos valstybės bendradarbiauja formuluodamos pasiūlymus ir konsultuodamosi su kompetentinga tarptautine organizacija. 6. Sąsiaurių pakrančių valstybės aiškiai nurodo visus jų nustatytus jūrų koridorius ir jūrų eismo atskyrimo schemas jūrlapiuose, kurie turi būti tinkamu būdu paskelbti. 7. Tranzitinio plaukimo metu laivai laikosi atitinkamų pagal šį straipsnį nustatytų jūrų koridorių ir jūrų eismo atskyrimo schemų. 42 straipsnis Sąsiaurių pakrančių valstybių įstatymai ir kiti teisės aktai dėl tranzitinio plaukimo 1. Atsižvelgdamos į šio skyriaus nuostatas, sąsiaurių pakrančių valstybės gali priimti įstatymus ir kitus teisės aktus dėl tranzitinio plaukimo sąsiauriais visais ar bet kuriais šiais klausimais: a) laivybos saugumo ir jūrų eismo reguliavimo, kaip nurodyta 41 straipsnyje; b) teršimo prevencijos, mažinimo ir kontrolės, įgyvendinant taikytinas tarptautines taisykles, susijusias su naftos, naftos atliekų ir kitų kenksmingų medžiagų išmetimu sąsiauryje; c) žvejybos laivų, žvejybos draudimo, įskaitant žvejybos įrangos pašalinimą; d) bet kokių prekių ar valiutos pakrovimo ar iškrovimo, asmens įsodinimo į laivą ar išlaipinimo iš jo, pažeidžiant sąsiaurių pakrantės valstybės muitinės, mokesčių, imigracijos ar sanitarinius įstatymus ir kitus teisės aktus. 2. Tokie įstatymai ir kiti teisės aktai neturi formaliai ar faktiškai diskriminuoti užsienio laivų vieni kitų atžvilgiu, ir jų taikymas neturi faktiškai atimti, kliudyti arba apsunkinti naudojimąsi tranzitinio plaukimo teise, apibrėžta šiame skyriuje. 3. Sąsiaurių pakrantės valstybės tinkamu būdu paskelbia visus šiuos įstatymus ir kitus teisės aktus. 4. Užsienio laivai, naudodamiesi tranzitinio plaukimo teise, laikosi visų šių įstatymų ir kitų teisės aktų. 5. Jei imunitetą turinčio laivo arba orlaivio veikla prieštarauja šiems įstatymams ir kitiems teisės aktams ar šios III dalies nuostatoms, tai valstybė, su kurios vėliava plaukioja toks laivas, arba valstybė, kurioje yra įregistruotas toks orlaivis, atsako pagal tarptautinę teisę už bet kokius tokiais veiksmais padarytus nuostolius ar žalą sąsiaurių pakrančių valstybėms. 43 straipsnis Navigacijos ir saugumo priemonės bei kiti patobulinimai ir teršimo prevencija, mažinimas ir kontrolė Valstybės, kurios naudojasi sąsiauriu, ir sąsiaurių pakrančių valstybės turi bendradarbiauti sutarimo pagrindu: a) įgyvendindamos ir palaikydamos sąsiauryje būtinas navigacijos ir saugumo priemones ar kitus patobulinimus, padedančius tarptautinei laivybai, ir b) užkirsdamos kelią teršimui iš laivų, jį mažindamos ir kontroliuodamos. 44 straipsnis Sąsiaurių pakrančių valstybių pareigos Sąsiaurių pakrančių valstybės netrukdo tranzitiniam plaukimui ir atitinkamu būdu viešai skelbia apie bet kokį joms žinomą pavojų laivybai sąsiauryje ar skrydžiams virš jo. Negalima laikinai stabdyti tranzitinio plaukimo. 3 SKYRIUS TAIKUS PLAUKIMAS 45 straipsnis Taikus plaukimas 1. Tarptautinei laivybai naudojamuose sąsiauriuose II dalies 3 skyriuje numatytas taikaus plaukimo režimas yra taikomas: a) jei šiuose sąsiauriuose netaikomas tranzitinio plaukimo režimas pagal 38 straipsnio 1 dalį arba b) jei šie sąsiauriai jungia atviros jūros ar užsienio valstybės išskirtinės ekonominės zonos dalį ir teritorinę jūrą. 2. Negalima laikinai stabdyti taikaus plaukimo tokiais sąsiauriais. IV DALIS SALYNO VALSTYBĖS 46 straipsnis Vartojamos sąvokos Šioje konvencijoje: a) "salyno valstybė" – valstybė, kurią visą sudaro vienas ar daugiau salynų; šiai valstybei gali priklausyti ir kitos salos; b) "salynas" – salų grupė, taip pat salų dalys, jas jungiantys vandenys ir kiti gamtiniai dariniai, kurie yra taip glaudžiai susiję tarpusavyje, kad tokios salos, vandenys ir kiti gamtiniai dariniai sudaro būdingą geografinę, ekonominę ir politinę visumą, arba kurie tokia visuma yra laikomi istoriškai. 47 straipsnis Salyno bazinės linijos 1. Salyno valstybė gali nustatyti tiesiąsias salyno bazines linijas, jungiančias labiausiai į jūrą nutolusių salyno salų ir atoslūgio metu nudžiūstančių rifų labiausiai nutolusius į jūrą taškus, su sąlyga, kad tokios bazinės linijos apibrėžia pagrindines salyno salas ir tokį rajoną, kuriame vandens paviršiaus ploto ir sausumos, į kurios plotą įskaitomas ir atolų paviršiaus plotas, santykis svyruoja nuo 1:1 iki 9:1. 2. Kiekvienos tokios bazinės linijos ilgis neturi viršyti 100 jūrmylių, tačiau 3 % bendro salyną apibrėžiančių bazinių linijų skaičiaus gali viršyti šį ilgį ir būti iki 125 jūrmylių ilgio. 3. Brėžiant tokias bazines linijas, negalima pastebimai nukrypti nuo bendrosios salyno konfigūracijos. 4. Bazinės linijos brėžiamos iki jūros dugno iškilimų, pastebimų atoslūgio metu, ir nuo tų iškilimų tik tuo atveju, jei ant jų yra pastatyti švyturiai ar panašūs įrenginiai, kurie visą laiką yra iškilę virš jūros paviršiaus, arba tais atvejais, kai atoslūgių metu pastebimas jūros dugno iškilimas ar jo dalis yra nutolę nuo artimiausios salos per atstumą, kuris neviršija teritorinės jūros pločio. 5. Salyno valstybė negali taikyti tokios bazinių linijų sistemos taip, kad kitos valstybės teritorinė jūra būtų atkirsta nuo atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos. 6. Jei salyno valstybės salyno vandenų dalis yra tarp dviejų gretimos kaimyninės valstybės dalių, tai pastarosios valstybės tokiuose vandenyse tradiciškai turėtos teisės ir kiti teisėti interesai, taip pat visos teisės, numatytos šių valstybių susitarimuose, išlieka ir turi būti gerbiamos. 7. Apskaičiuojant vandenų ir sausumos ploto santykį pagal šio straipsnio 1 dalį, į sausumos plotus gali būti įtraukti tie vandenys, kurie yra žiedinių rifų, juosiančių salas ir atolus, viduje, taip pat ta stataus šlaito vandenyno šelfo dalis, kurią juosia arba praktiškai juosia kalkakmenio salų ir atoslūgio metu nudžiūstančių rifų, kurie driekiasi išilgai jūrinio šelfo perimetro, grandinė. 8. Šiuo straipsniu vadovaujantis nustatytos bazinės linijos yra pažymimos tokio mastelio ar mastelių jūrlapiuose, kurie yra pakankami tikslūs jų padėčiai nustatyti. Kaip alternatyva vietoj tokių jūrlapių gali būti sudaromi taškų su geografinėmis koordinatėmis sąrašai, nurodant tų taškų geodezinius duomenis. 9. Salyno valstybė tinkamu būdu paskelbia tokius jūrlapius arba geografinių koordinačių sąrašus ir deponuoja kiekvieno tokio jūrlapio ar sąrašo kopijas Jungtinių Tautų Generaliniam sekretoriui. 48 straipsnis Teritorinės jūros, gretutinės zonos, išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo pločio matavimas Teritorinės jūros, gretutinės zonos, išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo plotis yra matuojamas nuo salyno bazinių linijų, nustatytų pagal 47 straipsnį. 49 straipsnis Salyno vandenų, oro erdvės virš salyno vandenų ir jų dugno bei jo gelmių teisinis statusas 1. Salyno valstybės suverenitetas apima vandenis, kuriuos juosia pagal 47 straipsnį nustatytos salyno bazinės linijos ir kurie yra apibrėžiami kaip salyno vandenys, nesvarbu, koks jų gylys ar atstumas nuo kranto. 2. Šis suverenitetas apima ir oro erdvę virš salyno vandenų, taip pat jų dugną ir jo gelmes bei juose esančius išteklius. 3. Šis suverenitetas yra įgyvendinamas pagal šios IV dalies nuostatas. 4. Plaukimo salyno jūrų koridoriais režimas, kuris yra nustatytas šioje IV dalyje, kitais klausimais nedaro įtakos jūrų koridoriams ir salyno vandenų statusui arba salyno valstybės suvereniteto įgyvendinimui teritorinėje jūroje ir oro erdvėje virš jos, taip pat jos dugno, jo gelmių bei juose esančių išteklių atžvilgiu. 50 straipsnis Vidaus vandenų delimitavimas Savo salyno vandenyse salyno valstybė pagal 9, 10 ir 11 straipsnius gali nustatyti uždarąsias linijas, skirtas jos vidaus vandenims delimituoti. 51 straipsnis Galiojantys susitarimai, tradicinės žvejybos teisės ir esami povandeniniai kabeliai 1. Nepažeisdama 49 straipsnio, salyno valstybė vykdo galiojančius susitarimus su kitomis valstybėmis ir pripažįsta gretimų kaimyninių valstybių tradicines žvejybos teises ir kitą teisėtą veiklą tam tikruose salyno vandenų rajonuose. Tokių teisių ir veiklos vykdymo tvarka ir sąlygos, taip pat jų prigimtis, mastas ir jų vykdymo rajonai bet kurios iš suinteresuotų valstybių prašymu yra nustatomi dvišaliais jų susitarimais. Tokios teisės negali būti visiškai ar dalinai perduotos trečiosioms valstybėms ar jų nacionaliniams subjektams. 2. Salyno valstybė saugo kitų valstybių jos vandenyse paklotus ir kranto nesiekiančius povandeninius kabelius. Gavus tinkamą pranešimą apie tokių kabelių buvimo vietą ir ketinimą juos taisyti ar keisti, salyno valstybė leidžia atlikti tokių kabelių taisymą ar keitimą. 52 straipsnis Taikaus plaukimo teisė 1. Atsižvelgiant į 53 straipsnį ir nepažeidžiant 50 straipsnio, visų valstybių laivai naudojasi taikaus plaukimo salyno vandenimis teise pagal II dalies 3 skyrių. 2. Salyno valstybė, formaliai ar faktiškai nediskriminuodama užsienio laivų vieni kitų atžvilgiu, gali laikinai sustabdyti užsienio laivų taikų plaukimą per tam tikrus savo teritorinės jūros rajonus, jei toks sustabdymas yra būtinas tos valstybės saugumui užtikrinti. Toks sustabdymas įsigalioja tik po to, kai apie jį yra tinkamu būdu paskelbiama. 53 straipsnis Plaukimo ir skridimo salyno jūrų koridoriais teisė 1. Salyno valstybė gali nustatyti jūrų ar oro koridorius, tinkamus užsienio laivams nenutrūkstamai ir greitai plaukti salyno vandenimis ir gretima teritorine jūra ar orlaiviams skristi virš jų. 2. Tokiuose jūrų ir oro koridoriuose visi laivai ir orlaiviai turi plaukimo ar skridimo salyno jūrų ar oro koridoriais teisę. 3. Plaukimas ar skridimas salyno jūrų ar oro koridoriais reiškia įprastą naudojimąsi laivybos ir skrydžių teisėmis vadovaujantis šia konvencija ir siekiant nenutrūkstamai, greitai ir nekliudomai tranzitu patekti iš vienos atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos dalies į kitą atviros jūros ar išskirtinės ekonominės zonos dalį. 4. Tokie jūrų ir oro koridoriai eina salyno vandenimis ir gretima teritorine jūra ir apima visus įprastus plaukimo ir skridimo kelius, kurie naudojami tarptautinėje laivyboje salyno vandenyse ar skrydžiams virš jų, o tokiuose keliuose, kiek tai susiję su laivais, atsižvelgiama į įprastus laivybos kelius. Nereikalaujama nustatyti dviejų vienodai patogių kelių tarp tų pačių įplaukimo ir išplaukimo punktų. 5. Tokie jūrų ir oro koridoriai yra nustatomi nuosekliai išvedamomis ašinėmis linijomis, kurios jungia plaukimo ar skridimo kelių įėjimo ir išėjimo taškus. Plaukimo metu laivai ir skridimo metu orlaiviai salyno jūrų koridoriuose nenukrypsta daugiau kaip 25 jūrmyles į bet kurią pusę nuo tokios ašinės linijos, jei tik tokie laivai ir orlaiviai nepriplaukia ar nepriskrenda prie krantų arčiau negu per atstumą, lygų 10 % atstumo tarp artimiausių koridoriaus kraštus sudarančių salų taškų. 6. Salyno valstybė, kuri pagal šį straipsnį nustato jūrų koridorius, taip pat gali nurodyti jūrų eismo atskyrimo schemas, skirtas saugiai laivams plaukti siaurais farvateriais tokiuose jūrų koridoriuose. 7. Jei to reikalauja aplinkybės, salyno valstybė gali, tinkamu būdu apie tai paskelbusi, bet kokius nustatytus jūrų koridorius ar nurodytas jūrų eismo atskyrimo schemas pakeisti kitais jūrų koridoriais ar kitomis jūrų eismo atskyrimo schemomis. 8. Tokie jūrų koridoriai ir jūrų eismo atskyrimo schemos turi atitikti visuotinai pripažintas tarptautines taisykles. 9. Nustatydama ar keisdama jūrų koridorius arba nurodydama ar keisdama jūrų eismo atskyrimo schemas, salyno valstybė perduoda savo pasiūlymus kompetentingai tarptautinei organizacijai patvirtinti. Ši organizacija gali patvirtinti tik tokius jūrų koridorius ar tokiais jūrų eismo atskyrimo schemas, kurie yra suderinti su salyno valstybe; po to salyno valstybė gali nustatyti, nurodyti ar keisti tokius jūrų koridorius ar jūrų eismo atskyrimo schemas. 10. Salyno valstybė aiškiai pažymi jos nustatytų ir nurodytų jūrų koridorių ašis ir jūrų eismo atskyrimo schemas jūrlapiuose, kurie turi būti tinkamu būdu paskelbti. 11. Plaukdami salyno jūrų koridoriais laivai turi laikytis atitinkamų pagal šį straipsnį nustatytų jūrų koridorių ir jūrų eismo atskyrimo schemų. 12. Jei salyno valstybė nenustato jūrų ar oro koridorių, plaukimo ir skridimo salyno jūrų koridoriais teise gali būti naudojamasi tuose koridoriuose, kurie įprastai naudojami susisiekti valstybės viduje. 54 straipsnis Laivų ir orlaivių pareigos plaukimo ir skridimo metu arba atliekant jūrų mokslinius tyrinėjimus ir stebėjimus, salyno valstybės pareigos bei salyno valstybės įstatymai ir kiti teisės aktai, reglamentuojantys plaukimą ir skridimą salyno jūrų koridoriais Plaukimui ir skridimui salyno jūrų koridoriais mutatis mutandis yra taikomi 39, 40, 42 ir 44 straipsniai. V DALIS IŠSKIRTINĖ EKONOMINĖ ZONA 55 straipsnis Išskirtinės ekonominės zonos ypatingas teisinis režimas Išskirtinė ekonominė zona yra už teritorinės jūros esantis ir su ja besiribojantis rajonas, kuriame galioja šioje V dalyje nustatytas ypatingas teisinis režimas, pagal kurį visos pakrantės valstybės teisės ir jurisdikcija bei kitų valstybių teisės ir laisvės yra nustatytos atitinkamomis šios konvencijos nuostatomis. 56 straipsnis Pakrantės valstybės teisės, jurisdikcija ir pareigos išskirtinėje ekonominėje zonoje 1. Išskirtinėje ekonominėje zonoje pakrantės valstybė turi: a) suverenias teises tyrinėti ir eksploatuoti, saugoti ir valdyti gyvuosius išteklius ir negyvosios gamtos turtus, kurie yra vandenyse virš jūros dugno, jūros dugne ir jo gelmėse, bei kitaip tyrinėti ir eksploatuoti išskirtinę ekonominę zoną, pavyzdžiui, gaminti energiją vandens, srovių ir vėjo pagalba; b) atitinkamomis šios konvencijos nuostatomis numatytą jurisdikciją dėl: i) dirbtinių salų, įrenginių ir statinių statymo ir naudojimo; ii) jūrų mokslinių tyrinėjimų; iii) jūros aplinkos apsaugos ir išsaugojimo; c) kitas šioje konvencijoje numatytas teises ir pareigas. 2. Naudodamasi savo teisėmis ir vykdydama savo pareigas pagal šią konvenciją išskirtinėje ekonominėje zonoje, pakrantės valstybė tinkamai atsižvelgia į kitų valstybių teises ir pareigas ir veikia tokiu būdu, kuris atitinka šios konvencijos nuostatas. 3. Šiame straipsnyje minimomis teisėmis, susijusiomis su jūros dugnu ir jo gelmėmis, naudojamasi vadovaujantis VI dalimi. 57 straipsnis Išskirtinės ekonominės zonos plotis Išskirtinės ekonominės zonos plotis negali viršyti 200 jūrmylių nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis. 58 straipsnis Kitų valstybių teisės ir pareigos išskirtinėje ekonominėje zonoje 1. Išskirtinėje ekonominėje zonoje visos valstybės, tiek pakrantės, tiek ir neturinčios priėjimo prie jūros, atsižvelgiant į atitinkamas šios konvencijos nuostatas, naudojasi 87 straipsnyje nurodytomis laivybos ir perskridimo, povandeninių kabelių ir vamzdynų klojimo laisvėmis ir kitais tarptautiniu požiūriu teisėtais jūros naudojimo būdais, susijusiais su šiomis laisvėmis, tokiais kaip tie, kurie yra neatskiriami nuo laivų, orlaivių ir povandeninių kabelių bei vamzdynų eksploatavimo, ir neprieštaraujančiais kitoms šios konvencijos nuostatoms. 2. 88–115 straipsniai ir kitos susijusios tarptautinės teisės normos yra taikomos išskirtinei ekonominei zonai tiek, kiek jos yra suderinamos su šios dalies nuostatomis. 3. Valstybės, naudodamosi šioje konvencijoje numatytomis teisėmis ir vykdydamos savo pareigas išskirtinėje ekonominėje zonoje, turi deramai atsižvelgti į pakrantės valstybės teises ir pareigas bei laikytis pakrantės valstybės pagal šios konvencijos nuostatas ir kitas tarptautinės teisės normas priimtų įstatymų ir kitų teisės aktų tiek, kiek jie yra suderinami su šios dalies nuostatomis. 59 straipsnis Konfliktų, kylančių dėl teisių ir jurisdikcijos suteikimo išskirtinėje ekonominėje zonoje, sprendimo pagrindas Tais atvejais, kai ši konvencija nesuteikia teisių arba jurisdikcijos išskirtinėje ekonominėje zonoje pakrantės valstybei ar kitoms valstybėms ir kai kyla pakrantės valstybės ir bet kokios kitos valstybės ar valstybių interesų konfliktas, toks konfliktas turi būti sprendžiamas teisingumo pagrindu ir atsižvelgiant į visas svarbias aplinkybes ir į interesus, turinčius svarbos ginčo šalims ir visai tarptautinei bendrijai. 60 straipsnis Dirbtinės salos, įrenginiai ir statiniai išskirtinėje ekonominėje zonoje 1. Išskirtinėje ekonominėje zonoje pakrantės valstybė turi išimtinę teisę statyti, leisti ir reglamentuoti statybą, naudojimą ir eksploatavimą: a) dirbtinių salų; b) įrenginių ir statinių, jei tuo siekiama 56 straipsnyje numatytų bei kitų ekonominių tikslų; c) įrenginių ir statinių, kurie gali kliudyti išskirtinėje ekonominėje zonoje naudotis pakrantės valstybės teisėmis. 2. Pakrantės valstybė turi išskirtinę jurisdikciją tokioms dirbtinėms saloms, įrenginiams ir statiniams, įskaitant teisę leisti įstatymus ir kitus teisės aktus muitinės, mokesčių, sveikatos, saugumo ir imigracijos srityse. 3. Apie tokių dirbtinių salų, įrenginių ir statinių statybą turi būti tinkamu būdu paskelbta bei imtasi priemonių nuolat įspėti apie tokių objektų buvimą. Bet kokie apleisti ar nenaudojami įrenginiai ir statiniai turi būti pašalinti, kad būtų galima užtikrinti navigacijos saugumą, atsižvelgiant į visuotinai pripažįstamus tarptautinius standartus, kuriuos šiais klausimais yra nustačiusi kompetentinga tarptautinė organizacija. Šalinant tokius objektus taip pat yra deramai atsižvelgiama į žvejybą, jūros aplinkos apsaugą ir kitų valstybių teises ir pareigas. Jei kokie nors įrenginiai ar statiniai visiškai nepašalinami, tai apie gylį, kuriame jie yra, jų buvimo vietą ir matmenis turi būti tinkamu būdu paskelbta. 4. Pakrantės valstybė prireikus gali sukurti pagrįsto dydžio saugumo zonas aplink tokias dirbtines salas, įrenginius ir statinius, kuriose ji gali imtis reikiamų priemonių užtikrinti laivybos bei dirbtinių salų, įrenginių ir statinių saugumą. 5. Saugumo zonų plotį nustato pakrantės valstybė, atsižvelgdama į taikomus tarptautinius standartus. Tokios zonos turi būti tokios, kad atitiktų dirbtinių salų, įrenginių ir statinių prigimtį bei funkcijas ir neviršytų 500 metrų atstumo aplink minėtus objektus, matuojant nuo kiekvieno jų išorinio krašto taško, išskyrus tuos atvejus, kai tai yra leidžiama visuotinai pripažintų tarptautinių standartų arba tai rekomenduoja kompetentingos tarptautinės organizacijos. Apie tokių saugumo zonų plotį tinkamai pranešama. 6. Visi laivai turi atsižvelgti į šias saugumo zonas ir laikytis visuotinai pripažintų tarptautinių standartų, susijusių su laivyba greta dirbtinių salų, įrenginių ir statinių bei saugumo zonų. 7. Dirbtinės salos, įrenginiai ir statiniai bei saugumo zonos aplink juos negali būti kuriami, jei tai galėtų trukdyti tarptautinei laivybai ypač svarbiais jūrų koridoriais. 8. Dirbtinės salos, įrenginiai ir statiniai neturi salų statuso. Jie neturi savo teritorinės jūros, ir jų buvimas nedaro įtakos delimituojant teritorinę jūrą, išskirtinę ekonominę zoną ar kontinentinį šelfą. 61 straipsnis Gyvųjų išteklių išsaugojimas 1. Pakrantės valstybė nustato leistinus gyvųjų išteklių sugavimo savo išskirtinėje ekonominėje zonoje kiekius. 2. Pakrantės valstybė, atsižvelgdama į turimus patikimiausius mokslo duomenis ir panaudodama reikiamas išsaugojimo bei valdymo priemones, užtikrina, kad išskirtinėje ekonominėje zonoje esantiems gyviesiems ištekliams nesukeltų grėsmės pernelyg didelis jų eksploatavimas. Kur tai naudinga, pakrantės valstybė ir kompetentingos subregioninės, regioninės ar pasaulinės tarptautinės organizacijos bendradarbiauja siekdamos šio tikslo. 3. Tokios priemonės taip pat yra skirtos palaikyti ar atkurti gaudomų rūšių populiacijas tokiu lygiu, kuris galėtų užtikrinti maksimalius, tačiau išteklius tausojančius sugavimus, nustatomus atitinkamais ekologiniais ir ekonominiais veiksniais, įskaitant pakrantės žvejų bendrijų ekonominius poreikius ir ypatingus besivystančių valstybių poreikius, taip pat atsižvelgiant į žvejybos metodus, išteklių tarpusavio sąveiką bei į visuotinai rekomenduojamus minimalius subregioninius, regioninius ar pasaulinius tarptautinius standartus. 4. Imdamasi tokių priemonių, pakrantės valstybė įvertina pasekmes atskiroms gyvūnų rūšims, susijusiosioms su gaudomomis rūšimis ar priklausomoms nuo jų, tam, kad palaikytų ar atkurtų tokių susijusių ar priklausomų rūšių populiacijas tokiu lygiu, kad neiškiltų rimta grėsmė jų reprodukcijai. 5. Turima mokslinė informacija, sugavimų ir žvejybos pastangų statistika bei kiti su žuvų išteklių išsaugojimu susiję duomenys reguliariai pateikiami ir jais keičiamasi atsižvelgiant į aplinkybes kompetentingose subregioninėse, regioninėse, ar pasaulinėse tarptautinėse organizacijose, kartu dalyvaujant visoms suinteresuotoms valstybėms, taip pat toms valstybėms, kurių fiziniams ir juridiniams asmenims leista žvejoti išskirtinėje ekonominėje zonoje. 62 straipsnis Gyvųjų išteklių panaudojimas 1. Nepažeisdama 61 straipsnio, pakrantės valstybė skatina optimalų gyvųjų išteklių panaudojimą išskirtinėje ekonominėje zonoje. 2. Pakrantės valstybė nustato savo pajėgumus gaudyti gyvuosius išteklius išskirtinėje ekonominėje zonoje. Jei pakrantės valstybė negali sugauti viso leistino sugauti kiekio, ji, remdamasi sutartimis ar kitais susitarimais bei šio straipsnio 4 dalyje nurodyta tvarka ir sąlygomis, įstatymais ir kitais teisės aktais, leidžia kitoms valstybėms sugauti viso leistino sugauti kiekio likutį, atkreipdama ypatingą dėmesį į 69 ir 70 straipsnių nuostatas, ypač į nuostatas dėl besivystančių valstybių. 3. Pagal šį straipsnį leisdama kitas valstybes į savo išskirtinę ekonominę zoną, pakrantės valstybė atsižvelgia į visus svarbius veiksnius, įskaitant, inter alia, rajono gyvųjų išteklių reikšmę suinteresuotos pakrantės valstybės ekonomikai ir kitiems jos nacionaliniams interesams, 69 ir 70 straipsnių nuostatas, subregiono ar regiono besivystančių valstybių poreikius sugauti dalį aukščiau minėto likučio ir būtinybę kiek įmanoma mažinti ekonomikos sutrikimus tose valstybėse, kurių nacionaliniai subjektai tradiciškai žvejodavo šioje zonoje arba kurios dėjo daug pastangų, tirdamos bei nustatydamos gyvuosius išteklius. 4. Kitų valstybių fiziniai ir juridiniai asmenys, žvejodami išskirtinėje ekonominėje zonoje, laikosi išsaugojimo priemonių ir kitos tvarkos bei sąlygų, numatytų pakrantės valstybės įstatymuose ir kituose teisės aktuose. Šie įstatymai ir kiti teisės aktai turi atitikti šią konvenciją ir juose, inter alia, gali būti reglamentuojami šie klausimai: a) žvejų, žvejybos laivų ir įrangos licencijavimas, įskaitant rinkliavų ir kitokio atlyginimo mokėjimą, kuris besivystančioms pakrantės valstybėms gali būti adekvati kompensacija pinigais, įrenginiais ir technologija, susijusiais su žvejybos pramone; b) rūšių, kurios gali būti gaudomos, ir žvejybos kvotų nustatymas, susiejant tokias kvotas su konkrečios rūšies ištekliais ar išteklių grupėmis arba su vieno laivo sugavimo kiekiais per tam tikrą laiką, arba su sugavimo kiekiais vienos valstybės fiziniams ir juridiniams asmenims per konkretų laikotarpį; c) žvejybos sezonų ir rajonų, žvejybos įrangos tipų, dydžių ir kiekio, taip pat žvejybos laivų, kurie gali būti naudojami, tipų, dydžių ir kiekio nustatymas; d) žuvų ir kitų rūšių, kurios gali būti gaudomos, amžiaus ir dydžio nustatymas; e) informacijos, kurios reikalaujama iš laivų, įskaitant ataskaitas su statistiniais duomenimis apie žvejybos kiekius ir žvejybos pastangas bei pranešimus apie laivo vietą, nustatymas; f) reikalavimas, pakrantės valstybei leidus ir jai kontroliuojant, vykdyti konkrečias žvejybos tyrimo programas, konkrečių tyrimų vykdymo reguliavimas, numatant laimikio mėginių paėmimo tvarką, tokių mėginių panaudojimą ir su tuo susijusių mokslinių duomenų pateikimą; g) pakrantės valstybės stebėtojų ar stažuotojų paskyrimas į tokius laivus; h) viso sugauto laimikio ar jo dalies iškrovimas iš tokių laivų pakrantės valstybės uostuose; i) nuostatų ir sąlygų, susijusių su bendromis įmonėmis ar kitomis bendromis priemonėmis, nustatymas; j) reikalavimas apmokyti personalą ir perduoti žvejybos technologiją, įskaitant pakrantės valstybių galimybių žvejybos tyrimo darbuose didinimą; k) priežiūros procedūros. 5. Pakrantės valstybės tinkamai praneša apie įstatymus ir kitus teisės aktus dėl gyvųjų išteklių išsaugojimo ir valdymo. 63 straipsnis Gyvieji ištekliai, sutinkami dviejų ar daugiau pakrantės valstybių išskirtinėse ekonominėse zonose arba išskirtinėje ekonominėje zonoje ir rajone, esančiame tuojau už išskirtinės ekonominės zonos 1. Tais atvejais, kai tos pačios rūšies ištekliai arba susijusių rūšių ištekliai yra sutinkami dviejų ar daugiau pakrantės valstybių išskirtinėse ekonominėse zonose, šios valstybės stengiasi tiesiogiai arba per atitinkamas subregionines ar regionines organizacijas susitarti dėl priemonių koordinuoti ir užtikrinti tokių išteklių išsaugojimą ir gausinimą, nepažeidžiant kitų šios konvencijos nuostatų. 2. Tais atvejais, kai tos pačios rūšies ištekliai arba susijusių rūšių ištekliai yra sutinkami ir išskirtinėje ekonominėje zonoje, ir rajone, esančiame tuojau už išskirtinės ekonominės zonos, pakrantės valstybė ir valstybės, kurios gaudo tokių rūšių išteklius tokiame rajone, stengiasi tiesiogiai arba per atitinkamas subregionines ar regionines organizacijas susitarti dėl priemonių, kurių reikia, kad būtų išsaugoti šie ištekliai tame rajone. 64 straipsnis Toli migruojančios rūšys 1. Pakrantės valstybė ir kitos valstybės, kurių fiziniai ir juridiniai asmenys žvejoja tam tikrame regione toli migruojančias rūšis, kurių sąrašas yra pateiktas I priede, tiesiogiai arba per atitinkamas tarptautines organizacijas bendradarbiauja, siekdamos užtikrinti tokių rūšių išsaugojimą ir skatinti optimalų jų panaudojimą visame regione – tiek išskirtinėje ekonominėje zonoje, tiek už jos. Tokiuose regionuose, dėl kurių nėra įsteigtos atitinkamos tarptautinės organizacijos, pakrantės valstybė ir kitos valstybės, kurių fiziniai ir juridiniai asmenys gaudo šias rūšis, bendradarbiauja tam, kad įkurtų tokią organizaciją ir dalyvautų jos darbe. 2. Šio straipsnio 1 dalies nuostatos taikomos papildomai su kitomis šios dalies nuostatomis. 65 straipsnis Jūros žinduoliai Jokia šios V dalies nuostata neriboja pakrantės valstybės teisės ar atitinkamais atvejais tarptautinės organizacijos kompetencijos uždrausti, apriboti ar reguliuoti jūros žinduolių medžiojimą griežčiau, negu numatyta šioje V dalyje. Valstybės bendradarbiauja, kad išsaugotų jūros žinduolius, o ypač siekdamos išsaugoti banginių šeimos gyvūnus, valdyti jų išteklius ir juos tirti veikia per atitinkamas tarptautines organizacijas. 66 straipsnis Anadrominių rūšių ištekliai 1. Valstybės, kurių upėse neršia anadrominės rūšys, yra labiausiai suinteresuotos tokiais ištekliais ir atsakingos už juos. 2. Anadrominių rūšių kilmės valstybė užtikrina jų išteklių išsaugojimą, nustatydama reikiamas žvejybos visuose vandenyse, kurie yra į sausumos pusę nuo jos išskirtinės ekonominės zonos išorinių ribų, ir 3 dalies b punkte nurodytas žvejybos reguliavimo priemones. Kilmės valstybė, pasikonsultavusi su kitomis tokias rūšis gaudančiomis šio straipsnio 3 ir 4 dalyse nurodytomis valstybėmis, gali nustatyti bendrą leistiną sugauti kiekį šios valstybės upėse neršiančioms rūšims. 3. a) Anadrominės rūšys žvejojamos tik vandenyse, kurie yra į kranto pusę nuo išskirtinių ekonominių zonų išorinių ribų, išskyrus tuos atvejus, kai tai sukelia ekonomikos sutrikimus kitoje valstybėje, kuri nėra anadrominių rūšių kilmės valstybė. Dėl tokios žvejybos, vykdomos už išskirtinės ekonominės zonos išorinių ribų, suinteresuotos valstybės konsultuojasi, siekdamos susitarti dėl tokios žvejybos tvarkos ir sąlygų, deramai atsižvelgdamos į tokių rūšių išsaugojimo reikalavimus ir kilmės valstybės poreikius tokiems ištekliams; b) kilmės valstybė bendradarbiauja tam, kad sumažintų ekonomikos sutrikimus valstybėse, žvejojančiose tokių rūšių išteklius, atsižvelgdama į tokių valstybių įprastinius sugavimus ir tokios veiklos pobūdį, taip pat į visus rajonus, kuriuose yra vykdoma tokia žvejyba; c) naudojant anadrominių rūšių, kurios neršia kilmės valstybės upėse, išteklius, kilmės valstybė ypač atsižvelgia į b punkte nurodytas valstybes, kurios susitarimo su kilmės valstybe pagrindu dalyvauja veikloje, kuria siekiama atkurti minėtus išteklius, visų pirma šiam tikslui skiriant pinigines lėšas; d) teisės aktų, susijusių su anadrominių rūšių ištekliais už išskirtinės ekonominės zonos, įgyvendinimas užtikrinamas kilmės valstybės ir kitų suinteresuotų valstybių susitarimo pagrindu. 4. Tais atvejais, kai anadrominės rūšys migruoja į arba per vandenis, kurie yra į kranto pusę nuo valstybės, kuri nėra kilmės valstybė, išskirtinės ekonominės zonos išorinių ribų, tokia valstybė bendradarbiauja su kilmės valstybe tokių išteklių išsaugojimo ir valdymo klausimais. 5. Anadrominių rūšių kilmės valstybė ir kitos valstybės, žvejojančios šias rūšis, susitaria dėl šio straipsnio nuostatų įgyvendinimo priemonių, tam tikrais atvejais tai darydamos padedant regioninėms organizacijoms. 67 straipsnis Katadrominės rūšys 1. Pakrantės valstybė, kurios vandenyse katadrominės rūšys praleidžia didesnę savo gyvenimo ciklo dalį, atsako už tokių rūšių išteklių valdymą ir turi užtikrinti migruojančių žuvų įplaukimą į šiuos vandenis ir išplaukimą iš jų. 2. Katadrominės rūšys žvejojamos tik vandenyse į kranto pusę nuo išskirtinių ekonominių zonų išorinių ribų. Žvejojant išskirtinėse ekonominėse zonose, laikomasi šio straipsnio ir kitų šios konvencijos nuostatų dėl žvejybos išskirtinėse ekonominėse zonose. 3. Tais atvejais, kai katadrominės rūšys migruoja per kitos valstybės išskirtinės ekonominės zonos vandenis, nesvarbu, ar tai subrendusios, ar nesubrendusios žuvys, tokių rūšių išteklių valdymas ir jų žvejyba yra reglamentuojama šio straipsnio 1 dalyje nurodytos valstybės ir kitų suinteresuotų valstybių susitarimu. Toks susitarimas turi užtikrinti racionalų tokių rūšių išteklių valdymą atsižvelgiant į šio straipsnio 1 dalyje nurodytos valstybės atsakomybę už tokių rūšių išteklių valdymą. 68 straipsnis Dugno gyvūnų rūšys Ši V dalis netaikoma dugno gyvūnų rūšims, kurios yra apibrėžtos 77 straipsnio 4 dalyje. 69 straipsnis Valstybių, neturinčių priėjimo prie jūros, teisės 1. Valstybės, neturinčios priėjimo prie jūros, turi teisę lygiomis teisėmis dalyvauti eksploatuojant atitinkamą to paties subregiono ar regiono pakrantės valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvųjų išteklių likučio dalį, atsižvelgiant į svarbias visų suinteresuotų valstybių ekonomines ir geografines aplinkybes bei vadovaujantis šio straipsnio bei 61 ir 62 straipsnių nuostatomis. 2. Tokio dalyvavimo sąlygos ir būdai yra nustatomi dvišaliais, subregioniniais ar regioniniais suinteresuotų valstybių susitarimais, atsižvelgiant, inter alia, į: a) būtinybę išvengti žalingo poveikio pakrantės valstybės žvejų bendrijoms ar žvejybos pramonei; b) tą mastą, kuriuo valstybė, neturinti priėjimo prie jūros, dalyvauja arba turi teisę dalyvauti pagal dvišalius, subregioninius ar regioninius susitarimus eksploatuojant kitų pakrantės valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvuosius išteklius pagal šio straipsnio nuostatas; c) tą mastą, kuriuo valstybės, neturinčios priėjimo prie jūros, ir valstybės, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, dalyvauja eksploatuojant pakrantės valstybės išskirtinės ekonominės zonos gyvuosius išteklius, bei į būtinybę išvengti ypatingos naštos paskirai pakrantės valstybei arba jos daliai; d) atitinkamų valstybių poreikį aprūpinti savo gyventojus maisto produktais. 3. Jei pakrantės valstybės žvejybos pajėgumai pasiekia tokį lygį, kuris leidžia jai sužvejoti visą leistiną sugauti gyvųjų išteklių kiekį savo išskirtinėje ekonominėje zonoje, pakrantės valstybė ir kitos suinteresuotos valstybės bendradarbiauja, sudarydamos lygiateisius dvišalius, subregioninius ar regioninius susitarimus, kurie leistų besivystančioms ir neturinčioms priėjimo prie jūros to paties subregiono ar regiono valstybėms dalyvauti eksploatuojant to subregiono ar regiono pakrantės valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvuosius išteklius, tokiomis aplinkybėmis ir sąlygomis, kurios patenkintų visas šalis. Įgyvendinant šią nuostatą, atsižvelgiama ir į šio straipsnio 2 dalyje paminėtus veiksnius. 4. Išsivysčiusios valstybės, neturinčios priėjimo prie jūros, pagal šio straipsnio nuostatas turi teisę dalyvauti eksploatuojant gyvuosius išteklius tik to subregiono ar regiono išsivysčiusių pakrantės valstybių išskirtinėse ekonominėse zonose tiek, kiek pakrantės valstybė, suteikdama kitoms valstybėms teisę naudoti savo išskirtinės ekonominės zonos gyvuosius išteklius, atsižvelgė į būtinybę sumažinti žalingą poveikį žvejų bendrijoms ir ekonomikos sutrikimus tose valstybėse, kurių fiziniai ir juridiniai asmenys tradiciškai žvejojo šioje zonoje. 5. Ankstesnės nuostatos nekeičia subregioninių ar regioninių susitarimų, kuriais pakrantės valstybės gali suteikti to paties subregiono ar regiono valstybėms, neturinčioms priėjimo prie jūros, tokias pačias ar pirmumo teises eksploatuoti gyvuosius išteklius išskirtinėse ekonominėse zonose. 70 straipsnis Valstybių, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, teisės 1. Valstybės, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, turi teisę lygiomis teisėmis dalyvauti eksploatuojant atitinkamą to paties subregiono ar regiono pakrantės valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvųjų išteklių likučio dalį, atsižvelgiant į svarbias visų suinteresuotų valstybių ekonomines ir geografines aplinkybes bei vadovaujantis šio straipsnio bei 61 ir 62 straipsnių nuostatomis. 2. Šioje konvencijos V dalyje "Valstybės, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis" reiškia tokias pakrantės valstybes, taip pat uždarų ar pusiau uždarų jūrų pakrantės valstybes, kurios dėl savo geografinės padėties yra priklausomos nuo kitų valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvųjų išteklių eksploatavimo tame subregione ar regione, kad galėtų adekvačiai aprūpinti savo gyventojus ar jų dalį žuvų produktais, ir taip pat tokias pakrantės valstybes, kurios negali turėti savo išskirtinių ekonominių zonų. 3. Tokio dalyvavimo sąlygos ir būdai yra nustatomi dvišaliais, subregioniniais ar regioniniais suinteresuotų valstybių susitarimais, atsižvelgiant, inter alia, į: a) būtinybę išvengti žalingo poveikio pakrantės valstybės žvejų bendrijoms ar žvejybos pramonei; b) tą mastą, kokiu valstybė, kurios geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, dalyvauja arba turi teisę dalyvauti pagal dvišalius, subregioninius ar regioninius susitarimus eksploatuojant kitų pakrantės valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvuosius išteklius pagal šio straipsnio nuostatas; c) tą mastą, kokiu valstybės, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, ir valstybės, neturinčios priėjimo prie jūros, dalyvauja eksploatuojant pakrantės valstybės išskirtinės ekonominės zonos gyvuosius išteklius, bei į būtinybę išvengti ypatingos naštos atskirai pakrantės valstybei arba jos daliai; d) atitinkamų valstybių poreikį aprūpinti savo gyventojus maisto produktais. 4. Jei pakrantės valstybės žvejybos pajėgumai pasiekia tokį lygį, kuris leidžia jai sužvejoti visą leistiną sugauti gyvųjų išteklių kiekį savo išskirtinėje ekonominėje zonoje, pakrantės valstybė ir kitos suinteresuotos valstybės bendradarbiauja sudarydamos lygiateisiusdvišalius, subregioninius ar regioninius susitarimus, kurie leistų besivystančioms valstybėms ir valstybėms, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, esančioms to paties subregiono ar regiono, dalyvauti eksploatuojant to subregiono ar regiono pakrantės valstybių išskirtinių ekonominių zonų gyvuosius išteklius tokiomis aplinkybėmis ir sąlygomis, kurios patenkintų visas šalis. Įgyvendinant šią nuostatą, atsižvelgiama ir į šio straipsnio 3 dalyje nurodytus veiksnius. 5. Išsivysčiusios valstybės, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, pagal šio straipsnio nuostatas turi teisę dalyvauti eksploatuojant gyvuosius išteklius tik to subregiono ar regiono išsivysčiusių pakrantės valstybių išskirtinėse ekonominėse zonose tiek, kiek pakrantės valstybė, suteikdama kitoms valstybėms teisę naudoti savo išskirtinės ekonominės zonos gyvuosius išteklius, atsižvelgė į būtinybę sumažinti žalingą poveikį žvejų bendrijoms ir ekonomikos sutrikimus tose valstybėse, kurių fiziniai ir juridiniai asmenys tradiciškai žvejojo šioje zonoje. 6. Ankstesnės nuostatos nekeičia subregioninių ar regioninių susitarimų, kuriais pakrantės valstybės gali suteikti to paties subregiono ar regiono valstybėms, kurių geografiniu požiūriu nepalanki padėtis, tokias pačias ar pirmumo teises eksploatuoti gyvuosius išteklius išskirtinėse ekonominėse zonose. 71 straipsnis 69 ir 70 straipsnių nuostatų netaikymas 69 ir 70 straipsnių nuostatos nėra taikomos pakrantės valstybėms, kurių ekonomika didžia dalimi priklauso nuo jos išskirtinės ekonominės zonos gyvųjų išteklių eksploatavimo. 72 straipsnis Teisių perdavimo apribojimai 1. 69 ir 70 straipsniuose numatytos teisės, kurios leidžia eksploatuoti gyvuosius išteklius, negali būti tiesiogiai ar netiesiogiai perduotos trečiosioms valstybėms ar jų fiziniams ir juridiniams asmenims nuomos ar licenzijos pagrindu, kuriant tam tikslui bendras įmones arba kitu būdu, dėl kurio tokios teisės būtų perduotos, išskyrus atvejus, kai suinteresuotos valstybės susitaria kitaip. 2. Ankstesnės nuostatos netrukdo suinteresuotoms valstybėms gauti techninę ar finansinę paramą iš trečiųjų valstybių ar tarptautinių organizacijų, kad būtų palengvintas naudojimasis tokiomis teisėmis pagal 69 ir 70 straipsnius, tuo atveju, kai dėl to neatsiranda straipsnio 1 dalyje nurodytos pasekmės. 73 straipsnis Pakrantės valstybės įstatymų ir kitų teisės aktų vykdymo užtikrinimas 1. Vykdydama savo suverenias teises tyrinėti, eksploatuoti, saugoti ir valdyti gyvuosius išteklius išskirtinėje ekonominėje zonoje, pakrantės valstybė gali imtis priemonių, įskaitant laivo apžiūrą, patikrinimą, areštą ir teisminį tyrimą, kurios yra būtinos užtikrinti, kad būtų laikomasi įstatymų ir kitų teisės aktų, kuriuos pakrantės valstybė priėmė vadovaudamasi šia konvencija. 2. Areštuoti laivai ir jų įgulos turi būti paleidžiami iš karto po to, kai sumokamas pakankamo dydžio užstatas ar duodama kita garantija. 3. Nuobaudos, kurias taiko pakrantės valstybė už žvejybos įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimus išskirtinėje ekonominėje zonoje, negali numatyti laisvės atėmimo, jei suinteresuotos valstybės nėra pasirašiusios kitokio susitarimo, arba bet kokių kitų fizinių bausmių formų. 4. Kai areštuojamas ar sulaikomas užsienio laivas, pakrantės valstybė nedelsdama atitinkamais kanalais praneša valstybei, su kurios vėliava plaukioja laivas, apie veiksmus, kurių buvo imtasi, ir apie visas paskirtas nuobaudas. 74 straipsnis Valstybių, turinčių priešingus arba gretimus krantus, išskirtinės ekonominės zonos delimitavimas 1. Valstybių, turinčių priešingus arba gretimus krantus, išskirtinė ekonominė zona yra delimituojama vadovaujantis sutartimi, sudaryta remiantis tarptautinės teisės normomis, nurodytomis Tarptautinio teisingumo teismo statuto 38 straipsnyje, tam, kad būtų pasiektas teisingas sprendimas. 2. Jei per tam paprastai reikalingą laiką nepavyksta pasiekti jokio susitarimo, suinteresuotos valstybės vadovaujasi XV dalyje numatytomis procedūromis. 3. Kol dar nėra sudaryta šio straipsnio 1 dalyje nurodyta sutartis, suinteresuotos valstybės, vadovaudamosi tarpusavio supratimo ir bendradarbiavimo dvasia, deda visas pastangas, kad būtų sudaryti praktinio pobūdžio laikini susitarimai ir kad šiuo pereinamuoju laikotarpiu nebūtų sukelta grėsmė ar nebūtų trukdoma galutinei sutarčiai sudaryti. Tokie laikini susitarimai nedaro įtakos galutiniam delimitavimui. 4. Jei tokia suinteresuotų valstybių sutartis jau galioja, klausimai, susiję su išskirtinės ekonominės zonos delimitavimu, yra sprendžiami pagal tokios sutarties nuostatas. 75 straipsnis Jūrlapiai ir geografinių koordinačių sąrašai 1. Pagal šią V dalį, išskirtinės ekonominės zonos išorinės ribos linijos ir delimitavimo linijos, nustatytos vadovaujantis 74 straipsniu, yra pažymimos tokio mastelio ar mastelių jūrlapiuose, kurie yra pakankamai tikslūs jų padėčiai nustatyti. Prireikus vietoj tokių išskirtinės ekonominės zonos išorinės ribos linijų arba delimitavimo linijų gali būti sudaromi taškų su geografinėmis koordinatėmis sąrašai, nurodant tų taškų geodezinius duomenis. 2. Pakrantės valstybė tinkamu būdu paskelbia tokius jūrlapius arba geografinių koordinačių sąrašus ir kiekvieno tokio jūrlapio ar sąrašo kopijas deponuoja Jungtinių Tautų Generaliniam sekretoriui. VI DALIS KONTINENTINIS ŠELFAS 76 Straipsnis Kontinentinio šelfo sąvoka 1. Pakrantės valstybės kontinentinis šelfas apima jūros dugną ir jo gelmes tų povandeninių rajonų, kurie tęsiasi už tos valstybės teritorinės jūros per visą jos sausumos teritorijos natūralų tęsinį iki žemyno povandeninio krašto išorinės ribos arba 200 jūrmylių nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis, jei žemyno povandeninio krašto išorinė riba nesiekia šio atstumo. 2. Pakrantės valstybės kontinentinis šelfas negali išeiti už ribų, kurios yra nurodytos šio straipsnio 4–6 dalyse. 3. Žemyno povandeninis kraštas apima pakrantės valstybės sausumos masyvo, esančio po vandeniu, tęsinį ir susideda iš šelfo paviršiaus ir jo gelmių, šlaito ir paaukštėjimo. Jis neapima vandenyno dugno dideliuose gyliuose, taip pat vandenyno okeaninių kalnagūbrių ir jo gelmių. 4. a) vykdydama šią konvenciją, pakrantės valstybė nustato žemyno povandeninio krašto išorinę ribą, kai toks kraštas tęsiasi už 200 jūrmylių ribos nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis, pagal: i) liniją, išvestą pagal šio straipsnio 7 dalį, matuojant nuo labiausiai nutolusių fiksuotų taškų, ties kiekvienu iš jų nuosėdinių uolienų storis sudaro ne mažiau kaip 1 % trumpiausio atstumo nuo tokio taško iki kontinentinio šlaito papėdės, arba ii) liniją, išvestą pagal šio straipsnio 7 dalį, matuojant nuo fiksuotų taškų, nutolusių ne toliau kaip per 60 jūrmylių nuo kontinentinio šlaito papėdės; b) jei nėra įrodyta priešingai, kontinentinio šlaito papėdė yra nustatoma kaip nuolydžio didžiausio pokyčio taškas ties jo pagrindu. 5. Fiksuoti taškai, sudarantys ant jūros dugno kontinentinio šelfo išorinės ribos liniją, išvestą pagal šio straipsnio 4 dalies a punkto i ir ii papunkčius, neturi būti nutolę toliau kaip 350 jūrmylių nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis, arba toliau kaip 100 jūrmylių nuo 2500 metrų izobatos – linijos, jungiančios taškus 2500 metrų gylyje. 6. Nepaisant šio straipsnio 5 dalies nuostatų, ant povandeninių kalnagūbrių kontinentinio šelfo išorinė riba neturi būti nutolusi toliau kaip 350 jūrmylių nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis. Ši straipsnio dalis netaikoma povandeniniams iškilimams, kurie yra natūralūs žemyno povandeninio krašto komponentai, kaip antai: jo plynaukštės, iškilimai, gūbriai, sąnašiniai pylimai ir keteros. 7. Jei šelfas tęsiasi toliau negu 200 jūrmylių nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis, pakrantės valstybė nustato savo kontinentinio šelfo išorines ribas tiesiosiomis linijomis, kurių ilgis neturi viršyti 60 jūrmylių, jungiančiomis nustatytos geografinės platumos ir ilgumos taškus. 8. Duomenis apie kontinentinio šelfo ribas, esančias toliau negu 200 jūrmylių nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis, pakrantės valstybė pateikia Kontinentinio šelfo ribų komisijai, sudarytai pagal II priedą teisingo geografinio atstovavimo pagrindu. Komisija pateikia pakrantės valstybėms rekomendacijas klausimais, susijusiais su jų kontinentinio šelfo išorinių ribų nustatymu. Šelfo ribos, kurias pakrantės valstybė nustato tokių rekomendacijų pagrindu, yra galutinės ir privalomos. 9. Pakrantės valstybė deponuoja Jungtinių Tautų Generaliniam sekretoriui jūrlapius ir atitinkamą informaciją, įskaitant geodezinius duomenis, nurodančią pastovias tos valstybės kontinentinio šelfo išorines ribas. Generalinis sekretorius tinkamu būdu juos paskelbia. 10. Šio straipsnio nuostatos neturi įtakos kontinentinio šelfo delimitavimui tarp valstybių, turinčių priešingus arba gretimus krantus. 77 straipsnis Pakrantės valstybės teisės į kontinentinį šelfą 1. Pakrantės valstybė naudojasi suvereniomis teisėmis į kontinentinį šelfą, kiek tai susiję su jo tyrimu bei jo gamtos turtų eksploatavimu. 2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos teisės yra išimtinės: jei pakrantės valstybė nevykdo kontinentinio šelfo tyrimų ar neeksploatuoja jo gamtos turtų, niekas negali imtis tokios veiklos, neturėdamas pakrantės valstybės aiškaus sutikimo. 3. Pakrantės valstybės teisės į kontinentinį šelfą nepriklauso nuo jo užėmimo, nesvarbu, ar jis būtų faktinis, ar fiktyvus, taip pat nuo bet kokio pareiškimo tuo klausimu. 4. Šioje VI dalyje nurodytus gamtos turtus sudaro jūros dugno ir jo gelmių mineralai ir kiti negyvosios gamtos ištekliai bei gyvieji organizmai, priklausantys dugno gyvūnų rūšims, tai yra organizmai, kurie jų žvejybos metu yra nejudrūs ant jūros dugno arba po juo, arba negali judėti be nuolatinio fizinio kontakto su jūros dugnu ar jo gelmėmis. 78 straipsnis Dengiančių vandenų ir oro erdvės teisinis statusas bei kitų valstybių teisės ir laisvės 1. Pakrantės valstybės teisės į kontinentinį šelfą nekeičia kontinentinį šelfą dengiančių vandenų ir oro erdvės virš tų vandenų teisinio statuso. 2. Naudodamasi teisėmis į kontinentinį šelfą, pakrantės valstybė neturi pažeisti ar nepateisinamai trukdyti kitų valstybių laivybai ir trukdyti joms naudotis kitomis teisėmis ir laisvėmis, numatytomis šioje konvencijoje. 79 straipsnis Povandeniniai kabeliai ir vamzdynai kontinentiniame šelfe 1. Visos valstybės turi teisę kloti povandeninius kabelius ir vamzdynus kontinentiniame šelfe laikydamosi šio straipsnio nuostatų. 2. Jei tik yra atsižvelgiama į pakrantės valstybės teisę imtis reikiamų priemonių, susijusių su kontinentinio šelfo tyrinėjimu, jo gamtos turtų eksploatavimu ir teršimo iš vamzdynų prevencija, sumažinimu ir kontrole, pakrantės valstybė negali trukdyti kloti ar aptarnauti tokius kabelius ir vamzdynus. 3. Tokių kontinentiniame šelfe klojamų vamzdynų trasai nustatyti reikalingas pakrantės valstybės sutikimas. 4. Jokia šios VI dalies nuostata neriboja pakrantės valstybės teisės nustatyti kabelių ar vamzdynų klojimo jos teritorijoje ar teritorinėje jūroje sąlygas, taip pat neriboja jos jurisdikcijos kabeliams ar vamzdynams, paklotiems arba naudojamiems tyrinėjant kontinentinį šelfą arba eksploatuojant jo gamtos turtus, taip pat eksploatuojant dirbtines salas, įrenginius ir statinius, priklausančius jos jurisdikcijai. 5. Klodamos povandeninius kabelius ar vamzdynus, valstybės deramai atsižvelgia į jau paklotus kabelius ar vamzdynus. Visų pirma neturi būti pablogintos esamų kabelių ir vamzdynų remonto galimybės. 80 straipsnis Dirbtinės salos, įrenginiai ir statiniai kontinentiniame šelfe 60 straipsnis mutatis mutandis yra taikomas dirbtinėms saloms, įrenginiams ir statiniams kontinentiniame šelfe. 81 straipsnis Gręžimo darbai kontinentiniame šelfe Pakrantės valstybė turi išimtinę teisę suteikti leidimą vykdyti gręžimo darbus, bet kokiais tikslais atliekamus kontinentiniame šelfe, ir juos reguliuoti. 82 straipsnis Įmokos ir įnašai eksploatuojant kontinentinį šelfą už 200 jūrmylių ribos 1. Pakrantės valstybė moka įmokas ar įnašus natūra už kontinentinio šelfo negyvosios gamtos turtų eksploatavimą už 200 jūrmylių ribos nuo bazinių linijų, nuo kurių yra matuojamas teritorinės jūros plotis. 2. Įmokos ir įnašai mokami kasmet nuo visų gavybos mastų konkrečioje eksploatavimo vietoje po pirmų penkerių gavybos metų toje eksploatavimo vietoje. Šeštaisiais metais įmokos ar įnašo dydis sudaro 1 % visos gavybos eksploatavimo vietoje vertės ar masto. Kiekvieniems kitiems metams šis dydis didinamas 1 % iki dvyliktų metų ir toliau mokami 7 %. Į gavybos mastą neįskaičiuojami ištekliai, kurie yra sunaudojami eksploatavimui. 3. Besivystanti valstybė, kuri importuoja mineralines medžiagas, išgaunamas jos kontinentiniame šelfe, yra atleidžiama nuo tokių įmokų ar įnašų už tokias mineralines medžiagas. 4. Įmokos ar įnašai mokami per Instituciją, kuri paskirsto juos valstybėms, šios konvencijos šalims, remdamasi teisingo padalijimo kriterijumi, atsižvelgiant į besivystančių valstybių, ypač į mažiausiai išsivysčiusių ir neturinčių priėjimo prie jūros valstybių, interesus ir poreikius. 83 straipsnis Valstybių, turinčių priešingus arba gretimus krantus, kontinentinio šelfo delimitavimas 1. Valstybių, turinčių priešingus arba gretimus krantus, kontinentinis šelfas yra delimituojamas vadovaujantis sutartimi, sudaryta remiantis tarptautinės teisės normomis, nurodytomis Tarptautinio teisingumo teismo statuto 38 straipsnyje, tam, kad būtų pasiektas teisingas sprendimas. 2. Jei per tam paprastai reikalingą laiką nepavyksta pasiekti jokio susitarimo, suinteresuotos valstybės vadovaujasi XV dalyje numatytomis procedūromis. 3. Kol dar nėra sudaryta šio straipsnio 1 dalyje nurodyta sutartis, suinteresuotos valstybės, vadovaudamosi tarpusavio supratimo ir bendradarbiavimo dvasia, deda visas pastangas, kad būtų sudaryti praktinio pobūdžio laikini susitarimai ir kad šiuo pereinamuoju laikotarpiu nebūtų sukelta grėsmė ar nebūtų trukdoma galutinei sutarčiai sudaryti. Tokie laikini susitarimai nedaro įtakos galutiniam delimitavimui. 4. Jei tokia suinteresuotų valstybių sutartis jau galioja, klausimai, susiję su kontinentinio šelfo delimitavimu, yra sprendžiami pagal tokios sutarties nuostatas. 84 straipsnis Jūrlapiai ir geografinių koordinačių sąrašai 1. Pagal šią VI dalį kontinentinio šelfo išorinės ribos linijos ir delimitavimo linijos, nustatytos vadovaujantis 83 straipsniu, yra pažymimos tokio mastelio ar mastelių jūrlapiuose, kurie yra pakankamai tikslūs jų padėčiai nustatyti. Prireikus vietoj tokių išorinių kraštinių kontinentinio šelfo linijų arba delimitavimo linijų gali būti sudaromi taškų su geografinėmis koordinatėmis sąrašai, nurodant tų taškų geodezinius duomenis. 2. Pakrantės valstybė tinkamu būdu paskelbia tokius jūrlapius arba geografinių koordinačių sąrašus ir kiekvieno tokio jūrlapio ar sąrašo kopijas deponuoja Jungtinių Tautų Generaliniam sekretoriui, ir, jei juose yra nurodytos kontinentinio šelfo išorinės ribos linijos, Institucijos Generaliniam sekretoriui. 85 straipsnis Tunelių kasimas Ši VI dalis nepažeidžia pakrantės valstybės teisės eksploatuoti jūros dugno gelmes kasant tunelius, nesvarbu, koks būtų vandens sluoksnio virš gelmių storis. VII DALIS ATVIRA JŪRA 1 SKYRIUS BENDROSIOS NUOSTATOS 86 straipsnis VII dalies nuostatų taikymas VII dalies nuostatos yra taikomos visoms jūros dalims, kurios neįeina į valstybės išskirtinę ekonominę zoną, teritorinę jūrą ar vidaus vandenis arba į salyno valstybės salyno vandenis. Šis straipsnis neriboja tų laisvių, kuriomis pagal 58 straipsnį visos valstybės naudojasi išskirtinėje ekonominėje zonoje. 87 straipsnis Atviros jūros laisvė 1. Atvira jūra visoms valstybėms – tiek pakrantės, tiek ir neturinčios priėjimo prie jūros – yra atvira. Atviros jūros laisve naudojamasi pagal sąlygas, nustatytas šioje konvencijoje bei kitose tarptautinės teisės normose. Į atviros jūros laisvės sąvoką, tiek pakrantės valstybėms, tiek ir valstybėms, neturinčioms priėjimo prie jūros, inter alia įeina: a) laivybos laisvė; b) skridimo laisvė; c) laisvė kloti povandeninius kabelius ir vamzdynus laikantis VI dalies; d) laisvė statyti tarptautinės teisės leidžiamas dirbtines salas ir kitus įrenginius laikantis VI dalies; e) žvejybos laisvė laikantis 2 skyriuje nurodytų sąlygų; f) mokslinių tyrimų laisvė laikantis VI ir XIII dalių. 2. Naudodamosi šiomis laisvėmis, valstybės deramai atsižvelgia į kitų valstybių interesus naudotis atviros jūros laisve bei į šioje konvencijoje nustatytas teises vykdyti veiklą rajone. 88 straipsnis Atviros jūros naudojimas taikiems tikslams Atvira jūra yra naudojama išimtinai taikiems tikslams. 89 straipsnis Pretenzijų dėl suvereniteto atviroje jūroje negaliojimas Bet kurios valstybės bandymas pajungti bet kurią atviros jūros dalį savo suverenitetui yra negaliojantis. 90 straipsnis Laivybos teisė Kiekviena valstybė – tiek pakrantės, tiek ir neturinti priėjimo prie jūros – turi teisę, kad atviroje jūroje plaukiotų laivai su jos vėliava. 91 straipsnis Laivų nacionalinė priklausomybė 1. Kiekviena valstybė nustato sąlygas, kuriomis ji suteikia savo nacionalinę priklausomybę laivams, registruoja laivus savo teritorijoje ir suteikia teisę plaukioti su savo vėliava. Laivai turi tos valstybės nacionalinę priklausomybę, su kurios vėliava jie turi teisę plaukioti. Valstybę ir laivą turi sieti tikri ryšiai. 2. Kiekviena valstybė išduoda atitinkamus dokumentus laivams, kuriems ji suteikia teisę plaukioti su savo vėliava. 92 straipsnis Laivų statusas 1. Laivai plaukioja tik su vienos valstybės vėliava ir, išskyrus ypatingus atvejus, kurie yra numatyti tarptautinėse sutartyse arba šioje konvencijoje, atviroje jūroje jiems galioja tik tos valstybės jurisdikcija. Laivas negali keisti vėliavos kelionės arba sustojimo uoste metu, išskyrus tuos atvejus, kai iš tikrųjų pasikeičia laivo nuosavybės teisė arba jo registras. 2. Laivas, kuris plaukioja su dviejų ar daugiau valstybių vėliavomis, naudodamas jas kaip patogiau, negali reikalauti iš bet kokios kitos valstybės pripažinti kurią nors nacionalinę priklausomybę ir gali būti prilygintas laivui, neturinčiam jokios nacionalinės priklausomybės. 93 straipsnis Laivai, plaukiojantys su Jungtinių Tautų, jos specializuotų agentūrų ir Tarptautinės atominės energijos agentūros vėliava Ankstesni straipsniai netaikomi laivams, kurie yra Jungtinių Tautų, jos specializuotų agentūrų ar Tarptautinės atominės energijos agentūros oficialioje tarnyboje ir plaukioja su organizacijos vėliava. 94 straipsnis Valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, pareigos 1. Kiekviena valstybė tinkamai vykdo savo jurisdikciją ir kontrolę administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais laivuose, plaukiojančiuose su jos vėliava. 2. Visų pirma kiekviena valstybė: a) tvarko laivų registrą, kuriame yra nurodomi su jos vėliava plaukiojančių laivų pavadinimai ir kiti duomenys, išskyrus tuos laivus, kuriems dėl jų mažo dydžio nėra taikomos visuotinai pripažįstamos tarptautinės taisyklės, ir b) pagal savo vidaus teisės normas įgyvendina jurisdikciją kiekvienam su jos vėliava plaukiojančiam laivui, taip pat laivo kapitonui, pareigūnams ir įgulos nariams, kiek tai susiję su laivo administraciniais, techniniais ir socialiniais klausimais. 3. Kiekviena valstybė su jos vėliava plaukiojančiuose laivuose imasi tinkamų priemonių, kad būtų užtikrintas saugumas jūroje, atsižvelgiant, inter alia, į: a) laivų konstrukciją, įrangą ir tinkamumą plaukioti; b) laivų įgulos komplektavimą, jos darbo sąlygas ir apmokymą, atsižvelgiant į taikytinus tarptautinius aktus; c) signalų naudojimą, ryšių palaikymą ir susidūrimų išvengimo priemones. 4. Taip pat imamasi priemonių, kurios yra reikalingos užtikrinti, kad: a) kiekvieną laivą prieš jo registravimą ir atitinkamais intervalais po to tikrintų kvalifikuotas laivų inspektorius ir kad laive būtų jūrlapių, laivininkystės leidinių ir navigacijos įrangos, kurie yra būtini saugiai laivybai; b) kiekvienam laivui vadovautų kapitonas ir pareigūnai, turintys reikiamą kvalifikaciją, visų pirma jūreivystės, navigacijos, ryšių ir jūros technikos srityse, ir kad laivo įgula būtų tinkamos kvalifikacijos ir sudėties, atsižvelgiant į laivo tipą, dydį bei jame naudojamus mechanizmus ir įrengimus; c) laivo kapitonas, pareigūnai ir, kiek tai yra reikalinga, laivo įgula būtų susipažinusi ir laikytųsi taikomų tarptautinių taisyklių, susijusių su žmonių gyvybės apsauga jūroje, susidūrimų išvengimu, jūros teršimo prevencija, sumažinimu bei kontrole ir ryšio palaikymu radijo bangomis. 5. Imdamasi 3 ir 4 dalyse nurodytų priemonių, kiekviena valstybė turi laikytis visuotinai pripažįstamų tarptautinių taisyklių, procedūrų ir praktikos, taip pat imtis visų veiksmų, kad būtų užtikrintas jų laikymasis. 6. Valstybė, kuri turi aiškų pagrindą manyti, kad laivui nebuvo tinkamai vykdoma jurisdikcija ir kontrolė, gali pranešti apie tokius faktus valstybei, su kurios vėliava plaukioja laivas. Gavusi tokį pranešimą, valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, išnagrinėja šį klausimą ir, jei reikia, imasi visų priemonių padėčiai ištaisyti. 7. Kiekviena valstybė organizuoja tyrimą, kuriam vadovauja reikiamos kvalifikacijos asmuo arba asmenys, dėl kiekvienos jūrų avarijos ar nelaimingo atsitikimo laivybos atviroje jūroje metu, jei tai yra susiję su laivu, plaukiojančiu su jos vėliava, ir jei dėl to žuvo ar buvo sunkiai sužaloti kitos valstybės piliečiai arba padaryta didelės žalos kitos valstybės laivams ar įrenginiams arba jūros aplinkai. Valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, ir kita suinteresuota valstybė bendradarbiauja vykdydamos bet kokį tyrimą, kuriam vadovauja toji kita valstybė, dėl bet kokios tokios jūrų avarijos ar nelaimingo atsitikimo laivybos jūroje metu. 95 straipsnis Karo laivų imunitetas atviroje jūroje Karo laivai atviroje jūroje turi visišką imunitetą nuo bet kurios valstybės jurisdikcijos, išskyrus valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, jurisdikciją. 96 straipsnis Valstybės ne komerciniais tikslais naudojamų laivų imunitetas Laivai, kurie priklauso valstybei ar yra jos eksploatuojami ir kurie yra naudojami tik valstybės ne komerciniais tikslais, atviroje jūroje turi visišką imunitetą nuo bet kurios valstybės jurisdikcijos, išskyrus valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, jurisdikciją. 97 straipsnis Baudžiamoji jurisdikcija dėl susidūrimų jūroje ar bet kokių kitų su navigacija susijusių nelaimingų atsitikimų 1. Atviroje jūroje susidūrus laivams ar įvykus bet kokiam kitam su laivyba susijusiam nelaimingam atsitikimui, dėl kurio kapitonas ar bet kuris kitas laive dirbantis asmuo atsako baudžiamąja ar drausmine tvarka, baudžiamoji ar drausminė byla tokiam asmeniui gali būti iškelta tik tos valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, arba valstybės, kurios pilietis yra šis asmuo, teismo ar administracinių institucijų. 2. Sprendžiant drausminės atsakomybės klausimus, tik ta valstybė, kuri išdavė laivavedžio diplomą arba kvalifikacijos liudijimą ar licenciją, yra kompetentinga po tinkamo teisinio proceso anuliuoti tokius dokumentus net ir tuo atveju, kai jų turėtojas nėra dokumentus išdavusios valstybės pilietis. 3. Tik valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, valdžios institucijos gali nurodyti areštuoti ar sulaikyti laivą, net jei tai būtina tyrimui atlikti. 98 straipsnis Pareiga suteikti pagalbą 1. Kiekviena valstybė įpareigoja su jos vėliavą plaukiojančio laivo kapitoną, kiek tai įmanoma, nesukeliant rimto pavojaus pačiam laivui, įgulai ar keleiviams: a) suteikti pagalbą bet kokiam asmeniui jūroje, jei iškyla jo žūties pavojus; b) vykti didžiausiu galimu greičiu gelbėti nelaimėje atsidūrusių žmonių, jei buvo pranešta, kad jiems reikalinga pagalba, jei tik tokia pagalba gali būti suteikta; c) susidūrus laivams, suteikti pagalbą kitam laivui, jo įgulai ir keleiviams, bei, jei yra įmanoma, pranešti kitam laivui savo laivo pavadinimą, registracijos uostą ir artimiausią uostą, kuriame jis sustos. 2. Kiekviena pakrantės valstybė skatina adekvačios ir veiksmingos paieškos ir gelbėjimo tarnybos, atsakingos už saugą jūroje ir virš jos, kūrimą, veiklą ir aprūpinimą, bei, jei to reikalauja aplinkybės, dvišaliais regioniniais susitarimais šiuo tikslu bendradarbiauja su kaimyninėmis valstybėmis. 99 straipsnis Draudimas vežti vergus Kiekviena valstybė imasi veiksmingų priemonių, kad būtų užkirstas kelias vežti vergus laivais, kurie turi teisę plaukioti su šios valstybės vėliava, ir kad už tai būtų baudžiama, taip pat kad būtų užkirstas kelias neteisėtam jos vėliavos panaudojimui tokiems tikslams. Bet koks vergas, radęs prieglobstį bet kokiame laive, nesvarbu, su kokios valstybės vėliava toks laivas plaukioja, yra laisvas ipso facto. 100 straipsnis Pareiga bendradarbiauti užkertant kelią piratavimui Visos valstybės, kiek įmanoma, bendradarbiauja, kad užkirstų kelią piratavimui atviroje jūroje arba bet kokioje kitoje vietoje, esančioje už valstybių jurisdikcijos ribų. 101 straipsnis Piratavimo sąvoka Piratavimu laikomas bet koks iš šių veiksmų: a) bet kokie neteisėti prievartos ar sulaikymo veiksmai arba bet koks grobimas, kurį asmeniniais tikslais įvykdo privataus laivo ar privataus orlaivio įgula ar keleiviai ir kuris yra nukreiptas: i) atviroje jūroje prieš kitą laivą ar orlaivį arba prieš asmenis ar nuosavybę, esančius tokiame laive ar orlaivyje; ii) prieš laivą, orlaivį, asmenis ar nuosavybę, esančius už valstybių jurisdikcijos ribų; b) bet koks savanoriškas dalyvavimas naudojant laivą ar orlaivį žinant faktus, dėl kurių tas laivas ar orlaivis laikomas piratų laivu ar orlaiviu; c) bet koks veiksmas, skatinantis ar sąmoningai padedantis atlikti veiksmus, kurie yra aprašyti a ar b punkte. 102 straipsnis Karo laivo, valstybės laivo ar valstybės orlaivio, kurių įgula sukėlė maištą, piratavimas 101 straipsnyje apibrėžti piratavimo veiksmai, kuriuos įvykdė karo laivas, valstybės laivas ar valstybės orlaivis, kurių įgula sukėlė maištą ir perėmė laivo ar orlaivio kontrolę, yra prilyginami veiksmams, kuriuos atlieka privatus laivas ar orlaivis. 103 straipsnis Piratų laivo ar orlaivio sąvoka Laivas ar orlaivis yra laikomi piratų laivu ar orlaiviu, jei asmenys, kurie jį kontroliuoja, planuoja jį panaudoti atlikti vieną iš 101 straipsnyje nurodytų veiksmų. Jis tokiu laikomas, jei laivas ar orlaivis buvo panaudotas įvykdyti tokiems veiksmams, tol, kol jis išlieka kontroliuojamas tokius veiksmus įvykdžiusių asmenų. 104 straipsnis Piratų laivo ar orlaivio nacionalinės priklausomybės išsaugojimas ar praradimas Nepaisant to, kad laivas ar orlaivis tapo piratų laivu ar orlaiviu, jis gali išsaugoti savo nacionalinę priklausomybę. Piratų laivo ar orlaivio nacionalinės priklausomybės išsaugojimo arba praradimo klausimas yra sprendžiamas pagal tos valstybės, kurios nacionalinė priklausomybė buvo suteikta tokiam laivui ar orlaiviui, teisę. 105 straipsnis Laivo ar orlaivio konfiskavimas Atviroje jūroje arba bet kokioje kitoje vietoje, kurioje negalioja nė vienos valstybės jurisdikcija, bet kuri valstybė gali konfiskuoti piratų laivą ar orlaivį arba laivą ar orlaivį, kuris buvo piratų užgrobtas ir yra jų kontroliuojamas, ir areštuoti asmenis bei turtą, esančius tokiame laive ar orlaivyje. Valstybės, kuri konfiskavo piratų laivą ar orlaivį, teismai sprendžia, kokios bausmės turi būti paskirtos bei kokių veiksmų reikėtų imtis dėl tokių laivų, orlaivių ir turto, atsižvelgiant į sąžiningai veikiančių trečiųjų šalių teises. 106 straipsnis Atsakomybė už konfiskavimą be pakankamos priežasties Jei piratavimu įtariamas laivas ar orlaivis buvo konfiskuotas be pakankamos priežasties, jį konfiskavusi valstybė atlygina valstybei, kurios nacionalinę priklausomybę turi areštuotas laivas ar orlaivis, bet kokius nuostolius ar žalą, kurių ji patyrė dėl tokio konfiskavimo. 107 straipsnis Laivai ir orlaiviai, turintys teisę konfiskuoti už piratavimą Konfiskuoti laivą ar orlaivį dėl piratavimo gali tik karo laivai ar kariniai orlaiviai arba kiti laivai ar orlaiviai, kurie turi aiškius skiriamuosius ženklus, rodančius, kad jie atlieka valstybės tarnybą ir yra įgalioti atlikti tokius veiksmus. 108 straipsnis Neteisėta narkotinių ir psichotropinių medžiagų prekyba 1. Visos valstybės bendradarbiauja siekdamos užkirsti kelią neteisėtai narkotinių ir psichotropinių medžiagų prekybai, kuria pažeisdami tarptautines konvencijas užsiima laivai atviroje jūroje. 2. Valstybė, kuri turi rimtą pagrindą manyti, kad laivas, kuris plaukioja su jos vėliava, užsiima neteisėta narkotinių ir psichotropinių medžiagų prekyba, gali prašyti kitų valstybių pagalbos, kad tam būtų užkirstas kelias. 109 straipsnis Transliavimas iš atviros jūros be leidimo 1. Visos valstybės bendradarbiauja siekdamos užkirsti kelią transliavimui iš atviros jūros be leidimo. 2. Šioje konvencijoje "transliavimas be leidimo" – garsinių radijo ar televizijos laidų transliavimas gyventojams iš laivo ar įrenginių atviroje jūroje, atliekamas pažeidžiant tarptautines taisykles, išskyrus nelaimės signalų perdavimą. 3. Bet koks asmuo, transliuojantis be leidimo, gali būti traukiamas baudžiamojon atsakomybėn: a) teisme tos valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas; b) teisme tos valstybės, kurioje yra užregistruoti įrenginiai; c) teisme tos valstybės, kurios pilietis yra šis asmuo; d) teisme bet kurios valstybės, kurioje toks transliavimas gali būti priimamas, arba e) teisme bet kurios valstybės, kurioje tokios transliacijos trukdo sankcionuotam radijo ryšiui. 4. V alstybė, turinti jurisdikciją pagal šio straipsnio 3 dalį ir remdamasi 110 straipsnio nuostatomis, gali atviroje jūroje areštuoti bet kokį asmenį ar laivą, transliuojantį be leidimo, ir konfiskuoti transliavimo aparatūrą. 110 straipsnis Apžiūros teisė 1. Išskyrus atvejus, kai įsikišimas grindžiamas įgaliojimais, kuriuos suteikia tarptautinė sutartis, karo laivas, sutikęs atviroje jūroje užsienio laivą, neturintį visiško imuniteto pagal 95 ir 96 straipsnius, neturi teisės atlikti tokio laivo apžiūros, jei nėra pakankamo pagrindo įtarti, kad: a) laivas užsiima piratavimu; b) laivas užsiima prekyba vergais; c) laivas užsiima transliavimu be leidimo ir valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivas, turi 109 straipsnyje nurodytą jurisdikciją; d) laivas neturi nacionalinės priklausomybės; e) laivas turi tą pačią nacionalinę priklausomybę kaip ir karo laivas, nors pirmasis ir plaukia su kitos valstybės vėliava arba atsisako iškelti savo valstybės vėliavą. 2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytais atvejais karo laivas gali patikrinti laivo teisę plaukti su jo iškelta valstybės vėliava. Tuo tikslu į įtartiną laivą jis gali pasiųsti pareigūno vadovaujamą valtį. Jei toks įtarimas išlieka ir po dokumentų patikrinimo, karo laivas gali tęsti tokio laivo tikrinimą, kuris turi būti atliekamas imantis visų reikiamų atsargumo priemonių. 3. Jei įrodymų, patvirtinančių tokį įtarimą, nerandama ir jei tikrinamas laivas neįvykdė jokių veiksmų, kurie galėtų pateisinti tokį įtarimą, laivui yra atlyginami bet kokie nuostoliai ar žala, kurių jis patyrė dėl tokio tikrinimo. 4. Šios nuostatos kariniams orlaiviams taikomos mutatis mutandis. 5. Šios nuostatos yra taip pat taikomos ir kitiems tinkamu būdu įgaliotiems laivams ar orlaiviams, kurie turi aiškius skiriamuosius ženklus, rodančius, kad jie priklauso valstybės tarnybai. 111 straipsnis Persekiojimo karštais pėdsakais teisė 1. Persekioti užsienio laivą karštais pėdsakais gali būti imtasi tada, kai pakrantės valstybės kompetentingos valdžios institucijos turi rimtą pagrindą manyti, kad laivas pažeidė tos valstybės įstatymus ar kitus teisės aktus. Toks persekiojimas turi būti pradėtas, kai užsienio laivas ar viena iš jo valčių yra persekiojančios valstybės vidaus vandenyse, salyno vandenyse, teritorinėje jūroje arba gretutinėje zonoje, ir gali būti tęsiamas už teritorinės jūros ar gretutinės zonos ribų tik tuo atveju, jei persekiojimo procesas nebuvo nutrūkęs. Nėra būtina, kad tuo metu, kai užsienio laivas, esantis teritorinėje jūroje ar gretutinėje zonoje, gauna įsakymą sustoti, tokį įsakymą davęs laivas taip pat būtų teritorinėje jūroje ar gretutinėje zonoje. Jei užsienio laivas yra gretutinėje zonoje, kaip apibrėžta 33 straipsnyje, persekiojimas gali būti pradėtas tik tuo atveju, jei buvo pažeistos teisės, kurių apsaugai buvo įkurta tokia gretutinė zona. 2. Persekiojimo karštais pėdsakais teisė galioja mutatis mutandis dėl pažeidimų išskirtinėje ekonominėje zonoje arba kontinentiniame šelfe, įskaitant saugumo zonas aplink kontinentinio šelfo įrenginius, kai tokie pažeidimai pažeidžia pakrantės valstybės įstatymus ir kitus teisės aktus, taikomus pagal šią konvenciją išskirtinėje ekonominėje zonoje arba kontinent