1983L0182 — LT — 01.07.2013 — 005.001

Šis dokumentas yra skirtas tik informacijai, ir institucijos nėra teisiškai atsakingos už jo turinį

iš dalies keičiamas:

No

iš dalies keičiamas:

C 241

▼B

TARYBOS DIREKTYVA

1983 m. kovo 28 d.

dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje

(83/182/EEB)

1 straipsnis

Taikymo sritis

1. Valstybės narės, vadovaudamosi toliau nurodytomis sąlygomis, atleidžia iš kitos valstybės narės laikinai įvežamas motorines autotransporto priemones (įskaitant jų priekabas), namelius-autopriekabas, pramoginius laivus, privačius orlaivius, dviračius, triračius ir jojamuosius arklius nuo:

2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas atleidimas nuo mokesčių taip pat taikomas kartu su šiomis transporto priemonėmis įvežamoms įprastinėms atsarginėms dalims, priedams ir įrangai.

3. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas atleidimas nuo mokesčių komercinėms transporto priemonėms netaikomas.

4.

2 straipsnis

Sąvokų apibrėžimai

Šioje direktyvoje:

a) „komercinė transporto priemonė“ – autotransporto priemonė, kuri dėl savo konstrukcijos bei įrangos yra tinkama ir skirta vežti už užmokestį arba be jo:

c) transporto priemonės „naudojimas verslo tikslais“ reiškia šios priemonės naudojimą siekiant atlyginimo arba finansinės naudos;

3 straipsnis

Laikinas tam tikrų transporto priemonių įvežimas privataus naudojimo tikslais

Privačią transporto priemonę, namelį-autopriekabą, pramoginį laivą, privatų orlaivį, triratį ar dviratį įvežant laikinai ne ilgesniam nei šešių mėnesių nepertraukiamam laikotarpiui arba laikotarpiui su pertraukomis per bet kuriuos 12 mėnesių, įvežama priemonė yra atleidžiama nuo 1 straipsnyje nurodytų mokesčių, jeigu:

4 straipsnis

Laikinas privačių transporto priemonių įvežimas verslo tikslais

1. Laikinai verslo tikslais įvežama privati transporto priemonė atleidžiama nuo 1 straipsnyje nurodytų mokesčių, jeigu:

bb) laikinojo įvežimo valstybėje narėje nenaudoja įvežamos transporto priemonės keleiviams vežti nuomos pagrindais ar už materialinį atlygį, arba pramoniniam ir (arba) komerciniam prekių vežiojimui už atlyginimą ar be jo;

c) privati transporto priemonė buvo įsigyta ar įvežta pagal transporto priemonės naudotojo įprastinės gyvenamosios vietos valstybės narės vidaus rinkoje galiojančias bendras apmokestinimo sąlygas, ir jai nėra dėl jos eksporto netaikomas apyvartos mokestis, akcizas ar kitas vartojimo mokestis arba šie mokesčiai už ją nėra grąžintini.

Tačiau įveždami privačias transporto priemones, registruotas valstybėje narėje, kurioje standartinių valstybinių numerių ženklų išdavimas nėra susietas su vidaus rinkoje galiojančiomis bendromis apmokestinimo sąlygomis, naudotojai turi pateikti tinkamą įrodymą, kuris patvirtintų apie sumokėtus vartojimo mokesčius.

2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas atleidimas nuo mokesčių taikomas nepertraukiamam laikotarpiui arba laikotarpiui su pertraukomis:

— septynių mėnesių per bet kuriuos 12 mėnesių, kai privačias transporto priemones įveža vienas iš Direktyvos 64/224/EEB ( 5 ) 3 straipsnyje nurodytų komercinių tarpininkų,

— šešių mėnesių per bet kuriuos 12 mėnesių visais kitais atvejais.

5 straipsnis

Ypatingi privačių transporto priemonių laikino įvežimo atvejai

1. Laikinai įvežamos transporto priemonės atleidžiamos nuo 1 straipsnyje nurodytų mokesčių šiais atvejais:

2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas atleidimas nuo mokesčių galioja su vienintele sąlyga, kad bus laikomasi 4 straipsnio 1 dalies a, b ir c punktų nuostatų.

6 straipsnis

Atleidimas nuo mokesčių laikinai įvežant jojamuosius arklius ekskursijoms jojant arkliais

Laikinai į valstybę narę įvežami jojamieji arkliai trims mėnesiams atleidžiami nuo 1 straipsnyje nurodytų mokesčių, jeigu:

b) atleisti nuo mokesčių paprašoma ne vėliau nei įvažiavus į laikinojo įvežimo valstybės narės teritoriją. Jeigu atleisti nuo mokesčių paprašoma iš anksto, raitelis gali būti atleistas nuo reikalavimo įvažiuoti į laikinojo įvežimo valstybės narės teritoriją per pasienio postą;

c) minėti arkliai nėra išnuomojami, paskolinami ar perleidžiami nuosavybėn trečiajai šaliai laikinojo įvežimo valstybėje narėje, arba naudojami ne ekskursijos tikslais.

7 straipsnis

Bendrosios taisyklės dėl gyvenamosios vietos nustatymo

1. Šioje direktyvoje „įprastinė gyvenamoji vieta“ reiškią vietą, kurioje asmuo paprastai, tai yra mažiausiai 185 dienas per kiekvienus kalendorinius metus gyvena dėl asmeninių ir darbo ryšių, arba, jeigu asmuo darbo ryšių neturi, – dėl asmeninių ryšių, kurie rodo artimą sąsają tarp to asmens ir vietos, kurioje jis gyvena.

Tačiau asmens, kuris darbo ryšiais susijęs vienoje vietoje, o asmeniniais kitoje, ir kuris dėl to gyvena skirtingose vietose, esančiose dviejose ar daugiau valstybių narių, įprastine gyvenamąja vieta yra laikoma jo asmeninių ryšių vieta, jeigu šis asmuo nuolat į ją grįžta. Pastaroji sąlyga netaikytina, jeigu asmuo gyvena valstybėje narėje, kad atliktų nustatytos trukmės užduotį. Universiteto ar mokyklos lankymas nereiškia įprastinės gyvenamosios vietos pakeitimo.

2. Asmenys savo įprastinę gyvenamąją vietą įrodo pateikdami asmens tapatybę patvirtinantį dokumentą ar kokį kitą galiojantį dokumentą.

3. Kilus abejonių dėl pagal 2 straipsnio dalį pateikto įprastinės gyvenamosios vietos įrodymo galiojimo arba prireikus atlikti ypatingą patikrinimą, kompetentingosios įvežimo valstybės narės institucijos gali pareikalauti papildomos informacijos arba įrodymų.

8 straipsnis

Papildomos taisyklės dėl gyvenamosios vietos nustatymo, kai privačios transporto priemonės naudojamos verslo tikslais

Išimtiniais atvejais, kuomet įvežimo valstybės narės kompetentingoms institucijoms pateikus 7 straipsnio 3 dalyje nurodytą papildomą informaciją vis dar lieka rimtų abejonių, verslo tikslais naudojamą privačią transporto priemonę gali būti leista laikinai įvežti įmokėjus užstatą.

Tačiau transporto priemonės naudotojui pateikus įrodymą apie savo įprastinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, laikinojo įvežimo valstybės narės kompetentingosios institucijos per du mėnesius nuo įrodymo pateikimo dienos užstatą grąžina.

9 straipsnis

Specialiosios priemonės

1. Valstybės narės gali laikytis ir (arba) įvesti liberalesnes nuostatas nei nurodytos šioje direktyvoje. Visų pirma, importuotojui prašant, jos gali leisti laikinai įvežti ilgesniam laikotarpiui nei nurodyta 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 2 dalyje. Pastaruoju atveju valstybės narės gali taikyti priede nurodytus mokesčius laikotarpiais, viršijančiais šioje direktyvoje nurodytus. Valstybės narės taip pat gali leisti pernuomoti 3 straipsnio b punkto antrajame sakinyje nurodytas privačias transporto priemones įvežimo valstybės narės rezidentui, jei jas ketinama reeksportuoti.

2. Vykdydamos šią direktyvą, valstybės narės Bendrijos teritorijoje negali atleisti transporto priemonių nuo mokesčių mažiau palankiomis sąlygomis nei tos, kurias jos taikytų iš trečiosios šalies įvežamoms transporto priemonėms.

3. Danijos Karalystei leidžiama taikyti šioje šalyje galiojančias taisykles dėl įprastinės gyvenamosios vietos, pagal kurias bet kuris asmuo, įskaitant studentus, 5 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu atveju yra laikomas turinčiu įprastinę gyvenamąją vietą Danijoje, jei jis ten praleidžia metus arba 365 dienas per 24 mėnesių laikotarpį.

Tačiau, kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo:

— jeigu taikant šias taisykles yra laikoma, kad asmuo turi dvi gyvenamąsias vietas, įprastinė to asmens gyvenamoji vieta yra ta, kur gyvena jo sutuoktinis ir vaikai,

Prieš pasibaigiant trejų metų laikotarpiui, Taryba, Komisijos parengtos ataskaitos pagrindu, pakartotinai išnagrinėja šioje straipsnio dalyje įtvirtintą leidžiančią nukrypti nuostatą ir, jei reikia, vadovaudamasi pagal Sutarties 99 straipsnį Komisijos pateiktu pasiūlymu, imasi priemonių, kad šią leidžiančią nukrypti nuostatą panaikintų.

4. Valstybės narės, vykdydamos 10 straipsnyje nurodytus įsipareigojimus, tuo pat metu praneša Komisijai apie 1 dalyje nurodytas priemones. Komisija apie šias priemones praneša kitoms valstybėms narėms.

10 straipsnis

Baigiamosios nuostatos

1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1984 m. sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą. Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.

2. Jeigu taikant šią direktyvą praktikoje kyla sunkumų, suinteresuotų valstybių narių kompetentingosios institucijos tarpusavio susitarimu, ypač remdamosi konvencijomis ir Bendrijos direktyvomis dėl abipusės pagalbos, priima reikiamus sprendimus.

3. Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių nacionalinės teisės pagrindinių nuostatų tekstus.

4. Komisija, pasitarusi su valstybėmis narėmis, kas dvejus metus Tarybai ir Europos Parlamentui pateikia ataskaitą apie šios direktyvos taikymą valstybėse narėse, ypač atsižvelgdama į „įprastinės gyvenamosios vietos“ sąvokos taikymą, ir siūlo Bendrijos nuostatas, būtinas vieningai sistemai visose valstybėse narėse sukurti.

11 straipsnis

Ši direktyva skirta valstybėms narėms.

▼A2

PRIEDAS

1 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nurodytų mokesčių sąrašas

BELGIJA

DANIJA

VOKIETIJA

GRAIKIJA

ISPANIJA

PRANCŪZIJA

— Taxe différentielle sur les véhicules à moteur (Loi no 77-1467 du 30 décembre 1977)

AIRIJA

— Motor vehicle excise duties (Finance (Excise duties) (Vehicles) Act 1952 as amended, and Section 94, Finance Act 1973 as amended)