Gž Ob-540/2016
R E P U B  L I K A   H R V A  T S K A
R J E Š  E N J E
Županijski sud u Splitu, po sucu tog suda Marku Pribisaliću, kao sucu pojedincu, u 
pravoj stvari tužitelja A. B., iz B., G. t. .., OIB: …, sada u N., D.. …, M., kojeg  zastupa 
punomoćnik J. Š., odvjetnik  u Đ., protiv tužene  J. B., iz B., G. t. …, OIB: …., sada u N., D.. 
…, M., koju zastupa  punomoćnik M. B., odvjetnik u Đ., radi razvoda braka,  odlučujući o 
žalbi tužene J. B. protiv rješenja  Općinskog suda u Osijeku  poslovni  broj 18 Pob-444/2015 od 
28. srpnja 2016.,  dana 26. rujna  2016.,
r i j e š i o   j e  
Odbija se žalba tužene  kao neosnovana te se potvrđuje rješenje Općinskog suda u 
Osijeku poslovni  broj 18Pob-444/2015 od 28. srpnja  2016. 
Obrazloženje
Pobijanim prvostupanjskim rješenjem  odlučeno je kako slijedi:
"Odbija se kao neosnovan prigovor nenadležnosti suda u R. H. za vođenje  
brakorazvodne parnice  između  J. i A. B., pa se utvrđuje  da je Općinski sud u Osijeku stvarno i 
mjesno nadležan za provođenje  ovog postupka." 
Protiv prvostupanjskog rješenja žali se tužena pobijajući to rješenje  u cijelosti iz svih 
žalbenih razloga u smislu  odredbe članka  353. stavak 1. Zakona  o parničnom  postupku 
(Narodne novine  broj 53/91,  91/92, 112/99,  117/03,  88/05,  2/07,  84/08, 96/08, 123/08, 57/11,  
25/13 i 89/14 u daljnjem tekstu:  ZPP),  predlažući pobijano  rješenje  ukinuti  i predmet vratiti 
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak,  odnosno  rješenje  preinačiti te prihvatiti  prigovor 
tužene u pogledu ne  nadležnosti suda  u R. H.  za suđenje u predmetnoj pravnoj stvari.
Na žalbu nije odgovoreno.
Žalba tužene nije  osnovana. 
Ispitujući pobijano  prvostupanjsko rješenje u granicama žalbenih razloga  te pazeći po 
službenoj dužnosti na određene  bitne  povrede  odredaba parničnog postupka u smislu  odredbe  
čl. 365. ZPP-a,  ovaj drugostupanjski sud utvrđuje  kako  u prvostupanjskom postupku nije 
počinjena bitna povreda odredaba postupka  na koju sud pazi po službenoj dužnosti pa se 
zakonitost i pravilnost prvostupanjskog rješenja  može ispitati. 
                                                                           2                                               Gž Ob-540/2016
Međutim, prvostupanjski sud je na pravilno  i potpuno  utvrđeno činjenično stanje 
pogrješno primijenio materijalno  pravo,  ali je i pravilnom  primjenom odredaba  materijalnog 
prava trebalo jednako odlučiti  o prigovoru  tužene  u pogledu  nadležnosti suda u Republici 
Hrvatskoj.
Prema stanju u spisu predmeta,  proizlaze  sljedeća  utvrđenja:
- kako je kod prvostupanjskog suda dana  29. svibnja 2015. zaprimljena predmetna 
tužba kojom je tužitelj zatražio  donošenje presude  kojom će sud razvesti  brak stranaka, 
odlučiti da malodobna djeca  stranaka nastave živjeti s ocem i tužiteljem uz održavanje susreta 
i druženja  s majkom, kao i obvezati tuženu, kao majku,  doprinositi za uzdržavanje djece 
počevši od 1. lipnja  2015. pa  ubuduće  dok za  to budu postojali zakonski uvjeti, 
- kako iz priloženog  vjenčanog lista stranaka proizlazi  da su A. B. i J. B. brak sklopili 
… u Đ., da je taj brak upisan u maticu vjenčanih matičnog  područja Đ. za ... godinu pod 
rednim brojem  … kao i da iz podataka navedenih  u vjenčanom listu proizlazi  da tužitelj  ima 
hrvatsko državljanstvo,  a tužena  ima državljanstvo B. i  H., 
- kako  iz priloženih rodnih listova  proizlazi da je u braku  stranaka rođeno  dvoje 
zajedničke malodobne  djece,  kćerka  L. B., rođena  …. u M. u N. i sin D. B., rođen …. u M. u 
N., 
- kako među strankama  nije sporna činjenica da su bračni drugovi  danas  državljani R. 
H., da sada žive i rade u S. R. N., kao i da zajednička  malodobna djeca  stranaka  žive u S. R. 
N. i pohađaju školu u gradu M., 
- kako nije sporno da su stranke posljednje zajedničko prebivalište  u R. H. imale u 
mjestu B., da su prethodnih  petnaest  godina imale zajedničko prebivalište  u S. R. N., kao i da 
tužena, osim  državljanstva R. H., ima i  državljanstvo S.  R. N.,
- kako je prvostupanjski  sud održao  ročište 25. travnja 2016. na kojemu je tužena  
izjavila da je pokrenula parnicu  radi razvoda  braka  u S. R. N., da o tomu nije dostavila 
dokaze, kao i da je tužena  prigovorila nadležnosti suda u R. H. za postupanje u predmetnoj 
pravnoj stvari.  
Temeljem naprijed navedenih  utvrđenja,  prvostupanjski sud je u bitnom smatrao kako 
je za suđenje u postupu radi razvoda  braka  nadležan sud u Republici  Hrvatskoj temeljem 
odredaba Zakona o rješavanju  sukoba  zakona s propisima drugih  zemalja u određenim 
odnosima (Narodne  novine  broj 53/91  i 88/01  dalje u tekstu ZRSZ)  te je odbio  prigovor 
tužene kao neosnovan. 
Naprijed navedena činjenična utvrđenja  prvostupanjskog suda u bitnom  prihvaća i 
ovaj sud jer su utemeljena na rezultatima provedenog dokaznog postupka  koje je i sud prvog 
stupnja pravilno cijenio u skladu s odredbom  čl. 8. ZPP-a o čemu prvostupanjsko rješenje 
sadrži prihvatljive razloge.  
Međutim, kako  je već i navedeno, prvostupanjski sud je u konkretnom slučaju 
pogrješno smatrao da se imaju primijeniti odredbe naprijed spomenutog ZRSZ-a u pogledu  
nadležnosti suda Republike Hrvatske za suđenje u postupku radi razvoda braka jer se radi o 
                                                                           3                                               Gž Ob-540/2016
sporu u kojemu su parnične stranke bračni drugovi koji se nalaze na području države članice 
Europske unije, S. R. N., a imaju i državljanstvo  R. H., dakle druge  države članice Europske  
unije. Naime, od 1.srpnja 2013. Republika  Hrvatska je članica Europske unije temeljem 
Ugovora o pristupanju Republike Hrvatske Europskoj uniji i sudovi na području Republike 
Hrvatske primjenjuju odredbe Europskog prava.  
Uredbom vijeća  (EZ)  broj 2001/2003 od 27. studenog  2003.(Službeni  list Europske 
unije L338/1,Uredba Bruxelles II bis, dalje u tekstu Uredba) regulirana su pitanja nadležnosti, 
priznanja i izvršenja sudskih odluka  u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s 
roditeljskom odgovornošću  te je stavljena izvan  snage Uredba (EZ) broj 1347/2000. 
Člankom 3. navedene Uredbe propisano je slijedeće:
" Opća nadležnost
1.U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj  braka, 
nadležni su  sudovi  država članica
a)na čijem području:
- bračni drugovi imaju uobičajeno boravište, ili
- su bračni  drugovi imali  zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto 
boravište, ili
- protustranka ima uobičajeno boravište, ili
- u slučaju zajedničkog prijedloga  za pokretanje  postupka, ima uobičajeno boravište bilo 
koji od bračnih  drugova, ili
- stranka koja pokreće postupak  ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao  
boravište najmanje godinu dana prije pokretanja postupka, ili
- stranka koja pokreće postupak  ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao  
boravište najmanje šest mjeseci prije pokretanja  postupka, a on ili ona je bio državljanin 
države članice  o kojoj je riječ ili, u slučaju  da je riječ o Velikoj Britaniji ili Irskoj, tamo  
imao svoj „domicile”;
b)prema državljanstvu oba bračna  druga  ili, u slučaju Velike  Britanije ili Irske, prema 
„domicile” oba  bračna druga.
2. U svrhe ove Uredbe,  „domicile” označava  isti pojam koji označava  u pravnim 
sustavima Velike  Britanije i Irske."
Prema stajalištu  ovog drugostupanjskog  suda, u konkretnom slučaju u postupku radi 
razvoda braka stranaka za suđenje je nadležan sud u Republici  Hrvatskoj, s obzirom da oba 
bračna druga imaju  državljanstvo R. H., a u smislu  naprijed citiranih odredaba čl. 3. Uredbe 
koja se ima primijeniti u predmetima  koji se odnose na razvod  braka. Dakle, pogrješno je 
prvostupanjski sud smatrao da bi nadležnost suda Republike Hrvatske proizlazila iz odredaba 
ZRSZ-a, već se imaju  primijeniti odredbe  čl. 3. navedene Uredbe  budući da se radi o 
predmetu radi razvoda braka osoba koje imaju  prebivalište, odnosno uobičajeno boravište na 
području jedne države članice te imaju državljanstvo druge države članice Europske  unije. 
S obzirom  da je izrijekom pobijanog rješenja prvostupanjski sud naveo kako  se odbija 
prigovor nenadležnosti  radi vođenja  "brakorazvodne parnice", to je i pravilnom primjenom 
materijalnog prava iz čl. 3. Uredbe trebalo  jednako odlučiti o prigovoru.  Stoga  je, postupajući 
                                                                           4                                               Gž Ob-540/2016
temeljem odredaba  čl. 380. toč. 2. ZPP-a u svezi  s čl.  368. st. 2. ZPP-a, valjalo odbiti žalbu 
tužene kao neosnovanu i potvrditi pobijano  prvostupanjsko rješenje.  
Međutim, potrebno je navesti prvostupanjskom sudu  kako  je u nastavku postupka u 
pogledu ostalih  zahtjeva koji su istaknuti u predmetnoj tužbi, potrebno imati  u vidu i druge 
odredbe spomenute Uredbe, posebno odredbu  čl. 8. koja se odnosi na odlučivanje o stvarima 
povezanim s roditeljskom odgovornošću. Naime, izraz "roditeljska odgovornost"  označava  
prva i obveze  koje se odnose na dijete  ili njegovu  imovinu,  koja su sudskom odlukom 
dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom  prava ili sporazumom s pravnim učinkom,  a 
taj izraz uključuje  i prava roditeljske skrbi i odgoja  djeteta te prava na kontakt s djetetom 
(članak 2. Uredbe).  U smislu članka  8. Uredbe, opća nadležnost  sudova  država članica u 
stvarima povezanim  s roditeljskom odgovornošću određena  je prema djetetu koje ima 
uobičajeno boravište u državi članici u trenutku  pokretanja postupka  pa bi, prema sadašnjem 
stanju stvari,  za odlučivanje o roditeljskoj odgovornosti bio nadležan  sud u S. R. N..  
Stoga je odlučeno  kao u izreci ovog rješenja.
U Splitu,  26. rujna 2016.
SUDAC:
Marko Pribisalić