Poslovni broj: Gž-2467/2016-2
R E P U B  L I K A   H R V A  T S K A  
R J E Š  E N J E
Županijski sud u Splitu, po sucu toga suda Borisu Mimica, kao sucu pojedincu u 
pravnoj stvari tužitelja  M. Š. iz V., OIB: ..., protiv tuženika P.-B. B.-H.-Š. registrirana  zadruga 
s ograničenim  jamstvom, sa sjedištem  u R. A., OIB ..., zastupana  po punomoćniku  H. Ž. 
odvjetniku V., radi utvrđenja  ništetnosti,  odlučujući  o žalbi tuženika protiv rješenja  
Općinskog suda  u Varaždinu poslovni broj 9 P- 982/14  od 2.  lipnja 2016., 12 studenog 2018.,
r i j e š i o   j e
Odbija se žalba  tuženika kao neosnovana i potvrđuje rješenje Općinskog suda 
Varaždinu poslovni  broj 9 P-982/14 od 2. lipnja 2016.
Obrazloženje
Prvostupanjskim rješenjem poslovni broj 9 P-982/14 od 2. lipnja 2016., odbijen je 
prijedlog tuženika s utvrđenjem  apsolutne nenadležnosti  sudova Republike Hrvatske za 
postupanje u ovoj  pravnoj stvari.
Protiv toga rješenja žali se tuženik zbog svih žalbenih razloga  iz članka  353. stavka 1., 
Zakona o parničnom postupku ("Narodne novine",  broj 53/91,  91/92,  112/99,  88/01, 117/03, 
88/05, 2/07, 84/08, 96/08, 123/08, 57/11, 148/11,  25/13, 28/13 i 89/14,  dalje:  ZPP)  s 
prijedlogom da se preinači rješenje na način da se predmetni  sud odredi  nenadležnim, 
podredno predlaže  ukinuti rješenje i postupak vratiti na ponovno odlučivanje.
Na žalbu nije odgovoreno.
Žalba nije  osnovana.
Ispitujući pobijano  rješenje u okviru žalbenih  navoda tuženika, kao i po službenoj  
dužnosti u smislu odredbe članka  365. stavka 2., a u vezi članka 381. ZPP-a, ovaj Republika  Hrvatska
Županijski  sud u Splitu
Split, Gundulićeva  29a
2 Poslovni broj: 6 Gž-285/2016-2
drugostupanjski sud nije našao  je da je sud prvog stupnja  počinio bitnu povredu odredaba 
parničnog postupka iz članka 354. stavka 2., točke 2.,4., 8.,9., 11., 13. i 14. ZPP-a.
Prvostupanjski sud je odbio prijedlog tuženika za utvrđenje  apsolutne nenadležnosti  
sudova Republike  Hrvatske za postupanje u konkretnoj pravnoj stvari smatrajući da u 
konkretnim Ugovorima  o kreditu stranke  su ugovorile  nadležnost  suda u slučaju  nastanka 
spora, te bi prema  odredbi članka 70. ZPP-a takav  sporazum o nadležnosti bio mjerodavan za 
odlučivanje o tome  da li je hrvatski sud nadležan,  ali zbog  odredaba Uredbe  Bruxelles 1 taj 
sporazum se u konkretnom slučaju ne može  primjenjivati.  Naime,  Uredba Bruxelles  1 u svom 
članku 23 i dalje  propisuje  mogućnost stranaka da zaključe  sporazum o nadležnosti suda u 
rješavanju njihovog  spora.  Međutim, u konkretnom predmetu  odredbe Uredbe o sporazumu o 
nadležnosti suda se ne primjenjuju, zbog odredbe članka 17. Uredbe  Bruxelles  1, koja 
propisuju da se od odredaba tog dijela  Uredbe, dakle  o nadležnosti  u sporovima o ugovorima 
o kreditu,  može odstupiti samo sporazumom koji je zaključen nakon  nastanka spora. Kako su 
te odredbe Uredbe lex specialis  u odnosu na sporove  koji proizlaze  iz Ugovora o kreditu, na 
pitanje nadležnosti se u tom slučaju ne može primijeniti  Sporazum o nadležnosti  unesen  u 
ugovor o kreditu, jer je on zaključen  u trenutku nastanka pravnog  odnosa između stranaka, a 
ne nakon nastanka  njihovog spora. 
Zbog navedenog je stajalište prvostupanjskog suda da je u konkretnom  predmetu  
spora, kojim  se traži utvrđenje  ništetnosti ugovora  o kreditu i brisanje  uknjižbe  prava 
vlasništva, nadležan hrvatski sud i to Općinski sud u Varaždinu zbog  mjesta prebivališta 
tužitelja, kao i zbog  činjenice  da se brisanje prava  vlasništva  zahtijeva upravo na 
nekretninama na području  ovoga suda,  a da je pravna  osnova za ovu nadležnost sadržana u 
članku 16. Uredba  Bruxelles  1.
Ovakav pravni stav prvostupanjskog suda u cijelosti prihvaća i ovaj drugostupanjski 
sud.
Tužitelj u ovom postupku zahtijeva da se utvrdi da je ništetan ugovor o otplati kredita  
(jednokratni kredit)  sklopljen 2. travnja  2004., kao i ugovor od otplati  kredita  (jednokratni 
kredit) sklopljen 8. siječnja 2008. koje je  tužitelj  sklopio  sa tuženikom.
S obzirom  da je 1. srpnja 2013. Republika Hrvatska postala ravnopravna članica 
Europske unije,  a time su propisi Europske unije postali sastavni dio propisa koji se 
primjenjuju na području Republike Hrvatske, u ovom predmetu se u pogledu nadležnosti ne 
mogu primijeniti odredbe Zakona o rješavanju sukoba zakona  s propisima drugih zemalja u 
određenim odnosima, već se o nadležnosti valja  prosuđivati  primjenom  propisa Europske 
unije i to Uredbe vijeća broj 44/2001 od 22. prosinca  2000. o nadležnosti  i izvršenju sudskih 
odluka u građanskim i trgovačkim  predmetima,  koja je stupila na snagu 1. ožujka 2002. (dalje 
u tekstu  Uredba Bruxelles  1) i Uredbe broj 1215/12  od 12. prosinca 2012. o nadležnosti, 
priznavanju i izvršenju sudskih  odluka  u građanskim  i trgovačkim  stvarima (dalje u tekstu 
Uredbe Bruxelles  1 bis) koja se primjenjuje  na sve postupke koji su započeli nakon 10. 
siječnja 2015.
Ovaj postupak započet je podnošenjem tužbe  27. svibnja 2014., pa se dakle, glede 
nadležnosti moraju  primijeniti  navedene uredbe  kao propisi Europske  unije.
Odredbom članka 15. Uredbe Bruxelles 1 i članka 17. Uredbe  Bruxelles  1 bis 
propisana je nadležnost u predmetima  potrošačkih  ugovora, u kojima je između ostalog 
naveden i ugovor  o zajmu  s obročnom otplatom, na način da potrošač (tužitelji sa 
3 Poslovni broj: 6 Gž-285/2016-2
prebivalištem u Republici Hrvatskoj)  može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne  strane 
pred sudovima države članice u kojoj ta stranka  ima domicil ili pred sudovima mjesta gdje 
potrošač ima domicil.  Iako su predmetnim  ugovorom stranke  ugovorile  nadležnost Okružnog 
suda u Klagenfurtu/Celovec, takav  bi sporazum prema  odredbi članka 70. ZPP-a bio 
mjerodavan za odlučivanje o nadležnosti, zbog  odredbi Uredbi taj sporazum  se u konkretnom 
slučaju ne može primijeniti. Uredba Bruxelles  1 i Uredba Bruxelles 1 bis, propisuju  
mogućnost stranaka da zaključuju sporazum  o nadležnosti suda u rješavanju  njegovog spora,  
međutim, taj bi sporazum morao  biti zaključen  nakon nastanka spora. Kako je u ovom 
konkretnom slučaju sporazum o nadležnosti unesen u ugovor, to je sporazum zaključen  u 
trenutku nastanka pravnog odnosa između  stranaka, a ne nakon nastanka njihovog spora pa se 
dakle, sporazum o nadležnosti ne može primjenjivati. 
Prema tome, pravilan je zaključak prvostupanjskog  suda da je nadležan hrvatski sud i 
to Općinski sud u Varaždinu  zbog mjesta  prebivališta tužitelja,  kao i zbog  činjenice da se 
brisanje prava  vlasništva zahtijeva  upravo  na nekretninama  na području tog suda, jer njegova  
nadležnost proizlazi iz odredbe članka 16. Uredbe Bruxelles  1 odnosno članka 18. Uredbe 
Bruxelles 1 bis (zavisno od pokretanja postupka), dok se odredbe Zakona o sukobu  
nadležnosti u ovom sporu ne primjenjuje, jer obje stranke imaju domicil  u državama 
članicama Europske  unije.  Skoro identična odredba  sadržana  je i u članku 19. točki  1 Zakona 
o izmjenama  i dopunama zakona o potrošačkom  kreditiranju  ("Narodne novine",  broj 102/15),  
koji je stupio  na snagu 30. rujna  2015.
Uostalom prema članku 22. stavku 1. te Uredbe Bruxelles 1, u postupcima čiji su 
predmet stvarna prava na nekretnine ili najam nekretnina,  sudovi države članice u kojoj se 
nekretnina nalazi imaju  isključivu  nadležnost bez obzira  na domicil.   
Tužitelji tužbenim zahtjevom, pored ostalog, traže  i brisanje tereta na predmetnoj 
nekretnini, a radi se o pravu  zaloga koje je, kako  to proizlazi  iz izvatka zemljišne knjige,  
upisano temeljem isprava na koje se tužba  poziva,  dakle,  između ostalog, i ugovora  o 
jednokratnom kreditu. 
Stoga bi sud u Republici Hrvatskoj i temeljem gore citirane zakonske  odredbe Uredbe 
bio isključivo  nadležan za suđenje  u ovom predmetu,  jer je isključivo nadležan za dio 
tužbenog zahtjeva kojim se traži  brisanje  tereta,  odnosno prava zaloga.
Naime, navedeni sporazum stranaka o nadležnosti, obzirom na odredbu članka  23. 
stavka 5. Uredbe, ne bi bio valjan  u odnosu na dio tužbenog zahtjeva kojim se traži brisanje 
prava zaloga budući  da se tu radi o stvarnom pravu i za suđenje je isključivo nadležan sud u 
Republici Hrvatskoj, a slijedom  toga bi sud u Republici Hrvatskoj  bio nadležan i za suđenje o 
dijelu tužbenog  zahtjeva kojim se traži utvrđenje ništetnosti  ugovora o kreditu.  
Kako nisu ostvareni žalbeni razlozi  tuženika zbog kojih se prvostupanjsko rješenje  
pobija kao i oni na koje ovaj sud pazi po službenoj  dužnosti  u smislu  odredbe  članka 365. 
stavka 2. ZPP-a  žalbu tuženika  valjalo je odbiti kao neosnovanu  a prvostupanjsko  rješenje 
potvrditi temeljem  odredbe  članka. 380. točka  2. ZPP-a, čime je odlučeno kao u izreci.
U Splitu 12 studenog 2018.
Sudac:
Boris Mimica, v.r.
4 Poslovni broj: 6 Gž-285/2016-2