17. Pž-9201/13-4
R E P U B L I  K A   H R V A  T S K A
R J E Š  E NJ E
Visoki trgovački sud Republike Hrvatske, po sucu pojedincu Ivici Omaziću, u pravnoj stvari  
tužitelja N. G., OIB …, vlasnika tapetarskog  obrta N., Z., kojeg zastupa punomoćnik  D. Š., 
odvjetnik u O. društvu Š. i P. u Z., protiv tuženika N. L. d.o.o., L., kojeg  zastupa 
punomoćnica I. S., odvjetnica u O. društvu G., G., P., S. i P. d.o.o. u Z., radi isplate iznosa od 
44.144,74 kn, odlučujući o tužiteljevoj žalbi  protiv rješenja  Trgovačkog suda u Zadru 
poslovni broj P-213/12 od 2. kolovoza  2013., 25. svibnja  2015. 
r i j e  š i o  j e 
Odbija se tužiteljeva žalba kao neosnovana  i potvrđuje  rješenje Trgovačkog suda u 
Zadru poslovni  broj P-213/12 od 2. kolovoza 2013.
Obrazloženje  
Pobijanim rješenjem označenim u izreci Trgovački sud u Zadru  oglasio se apsolutno 
nenadležnim za rješavanje u ovoj pravnoj  stvari, ukinuo  je provedene radnje te odbacio tužbu.
Tako je prvostupanjski  sud odlučio sukladno odredbama čl. 16. st. 3. Zakona o 
parničnom postupku  i čl. 46. st. 1., čl. 50. i čl. 55. Zakona o rješavanju  sukoba zakona s 
propisima drugih zemalja u određenim odnosima, budući da je tuženik  pravna osoba sa 
sjedištem u Republici Sloveniji,  a nema  na teritoriju  Republike Hrvatske svoje predstavništvo 
ili zastupništvo,  odnosno  u Republici  Hrvatskoj  nema sjedište tvrtke  kojoj je povjereno  
obavljanje njezinih poslova, niti je dao pristanak  na suđenje pred domaćim  sudom, jer je u 
odgovoru na tužbu  prigovorio  apsolutnoj nadležnosti suda.
- 2 - 17. Pž-9201/13-4
Protiv ovog rješenja  žalbu je podnio tužitelj zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog 
stanja i pogrešne primjene  materijalnog prava.  U žalbi u bitnom navodi da tuženik u 
Republici Hrvatskoj  posluje preko  svojeg  društva  kćeri  O. L. d.o.o. pa iz navedenog proizlazi 
da tuženik  ima na području  Republike  Hrvatske  društvo kojem  je povjereno obavljanje  
poslova tuženika pa je prvostupanjski sud morao primijeniti odredbu čl. 55. Zakona o 
rješavanju sukoba zakona  s propisima drugih  zemalja u određenim odnosima. Nadalje,  poziva 
se i na Uredbu Vijeća  Europske unije  broj 44/2001  od 22. prosinca 2000. te smatra da 
primjenom navedene Uredbe  postoji nadležnost suda u Republici  Hrvatskoj. Predlaže ovome  
sudu ukinuti  pobijano rješenje  i predmet  vratiti  prvostupanjskom  sudu na ponovno 
odlučivanje.
Tužiteljeva žalba  nije osnovana.
Pobijano rješenje ispitano je sukladno odredbi  čl. 365. st. 2. i čl. 381. Zakona o 
parničnom postupku („Narodne novine“  broj 53/91,  91/92,  58/93,  112/99,  88/01,  117/03, 
88/05, 2/07, 84/08, 96/08,  123/08, 57/11, 25/13, 28/13 i 89/14; dalje:  ZPP),  u granicama 
razloga navedenih  u žalbi,  te pazeći po službenoj dužnosti na bitne  povrede odredaba 
parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. t. 2., 4., 8., 9. i 11. ZPP-a i pravilnu primjenu  
materijalnog prava. Ovaj sud nalazi da je pobijano  rješenje pravilno  i zakonito.
Iz spisa proizlazi  da je tužitelj podnio tužbu prvostupanjskom sudu  21. lipnja  2012. 
protiv tuženika radi stjecanja bez osnove iznosa  od 44.144,74 kn. Prema činjeničnim  
navodima tužbe,  treća osoba - društvo B. I. d.o.o. iz R. S. je kao korisnik plovila (inače u 
vlasništvu tuženika kao leasing društva) naručilo od tužitelja izradu tendi, koje radove je 
tužitelj izvršio  tijekom ljeta 2009. godine. Budući da je naručitelj  radova  društvo B. I. d.o.o. 
nakon izvršenih radova plovilo  vratilo  tuženiku,  tužitelj se obratio tuženiku  radi isplate 
naknade za izvršene  radove te je tuženik pristao platiti tužitelju utuženi  iznos kada se plovilo 
proda. Stoga  je tužitelj  izdao tuženiku račun, kojeg  tuženik kasnije nije htio platiti tvrdeći da 
radove nije naručio te je tuženik prodao  plovilo s ugrađenim tendama. Budući da je time dio 
tužiteljeve imovine  prešao u tuženikovu  imovinu, za kojeg nije bilo osnove u pravnom poslu, 
tužitelj traži isplatu utuženog  iznosa. Dakle,  predmet ovog spora je isplata iznosa od 
44.144,74 kn stečenog  bez osnove.
Nadležnost suda i drugih organa  Republike  Hrvatske u stvarima s međunarodnim  
elementom propisana je odredbama Zakona o rješavanju  sukoba zakona s propisima  drugih 
zemalja u određenim odnosima („Narodne novine“ broj 53/91  i 88/01; dalje: ZRSZ). Temelj 
za tumačenje  tih pravila je odredba čl. 27. ZPP-a prema  kojoj je sud u Republici Hrvatskoj 
nadležan za suđenje  kad je njegova nadležnost u sporu  s međunarodnim elementom izričito 
određena zakonom  ili međunarodnim ugovorom.  Ako u zakonu ili međunarodnom ugovoru 
nema izričite  odredbe o nadležnosti  hrvatskog  suda za određenu vrstu sporova, hrvatski  sud 
nadležan je za suđenje  u toj vrsti sporova i kad njegova  nadležnost proizlazi  iz odredaba 
Zakona o mjesnoj  nadležnosti hrvatskog suda.
Za predmetnu vrstu spora (isplata novčanog iznosa stečenog  bez osnove) u zakonu 
postoji odredba o nadležnosti hrvatskog suda uz ostvarenje  određenih pretpostavki. Naime, 
sukladno odredbi  čl. 54. ZRSZ-a  u sporovima o imovinsko-pravnim  zahtjevima  nadležnost 
- 3 - 17. Pž-9201/13-4
suda Republike Hrvatske postoji ako se na teritoriju Republike  Hrvatske nalazi imovina 
tuženika ili predmet koji se traži tužbom. Nadležnost suda Republike Hrvatske postoji i u 
sporovima zbog obveza za vrijeme boravka tuženika u Republici Hrvatskoj. Osim toga, 
sukladno odredbi čl. 55. ZRSZ-a u sporovima protiv fizičke ili pravne osobe koja ima sjedište  
u inozemstvu za obveze koje su nastale  u Republici Hrvatskoj ili koje se moraju izvršiti na 
teritoriju Republike Hrvatske  nadležnost suda Republike Hrvatske postoji ako ta osoba ima na 
teritoriju Republike  Hrvatske svoje predstavništvo  ili zastupništvo  ili ako je u Republici 
Hrvatskoj sjedište tvrtke kojoj je povjereno obavljanje njezinih poslova.
U ovom sporu tuženik je pravna osoba koja ima sjedište u inozemstvu, a tužitelj u 
tužbi nije ni iznio tvrdnju da se u trenutku  podnošenja tužbe  na teritoriju Republike Hrvatske 
nalazila imovina tuženika  ili predmet  koji se traži tužbom ni da je predmetna obveza (na 
vraćanje stečenog  bez osnove)  nastala za vrijeme boravka  tuženika u Republici Hrvatskoj, a 
niti da je tuženik  u trenutku  podnošenja tužbe imao  na teritoriju Republike Hrvatske svoje  
predstavništvo ili zastupništvo  ili da je u Republici  Hrvatskoj bilo sjedište tvrtke  kojoj je 
povjereno obavljanje njegovih  poslova. Stoga  je pravilno  na temelju činjenične osnove na 
kojoj je tužitelj  temeljio tužbu  prvostupanjski sud zaključio da u konkretnom slučaju ne 
postoji nadležnost  suda Republike  Hrvatske.  
Pritom valja istaknuti da se prvostupanjski sud pogrešno pozvao na odredbu čl. 50. 
ZRSZ-a te činjenicu  da tuženik  nije dao pristanak  na suđenje pred domaćim sudom, jer je u 
odgovoru na tužbu  prigovorio  apsolutnoj nadležnosti suda. Ovo stoga što se u konkretnom 
slučaju ne radi o sporu u kojemu  nadležnost  suda Republike Hrvatske ovisi o pristanku 
tuženika. Samo  u sporovima  iz čl. 59. st. 2. ZRSZ-a (imovinski odnosi bračnih  drugova),  čl. 
62. ZRSZ-a (bračni sporovi)  i čl. 65. ZSRZ-a (utvrđivanje očinstva ili materinstva) u vezi s 
odredbom čl.  50. ZRSZ-a  nadležnost suda u Republici  Hrvatskoj ovisi  o pristanku tuženika.
Neosnovano tužitelj tek u žalbi  navodi da tuženik u Republici  Hrvatskoj posluje preko 
svojeg društva  kćeri O. L. d.o.o., odnosno da tuženik na području Republike  Hrvatske ima 
društvo kojem je povjereno  obavljanje njegovih poslova.  Ovo stoga  što sukladno odredbi  čl. 
15. ZPP-a  sud ocjenjuje, po službenoj  dužnosti, odmah poslije primitka tužbe,  je li nadležan i 
u kojem  je sastavu nadležan (st. 1.), a to ocjenjivanje nadležnosti obavlja se na temelju 
navoda u tužbi i na temelju činjenica koje su sud poznate (st. 2.). Prema tome, prvostupanjski 
sud je pravilno i zakonito donio pobijano rješenje i to s obzirom na činjenične  navode 
iznesene u tužbi.
Neosnovano se tužitelj u žalbi  poziva na Uredbu Vijeća Europske  unije  broj 44/2001 
od 22. prosinca 2000. o nadležnosti,  priznavanju i izvršenju sudskih  odluka  u građanskim i 
trgovačkim stvarima (dalje: Uredba broj 44/2001), koja je u Europskoj uniji stupila na snagu 
1. ožujka 2002. Ovo stoga što je odredbom čl. 2. Akta  o uvjetima pristupanja Republike 
Hrvatske Europskoj  uniji propisano da su od dana pristupanja odredbe izvornih ugovora  i 
akata koje su donijele institucije prije pristupanja obvezujuće za Hrvatsku i primjenjuju se u 
Hrvatskoj pod uvjetima utvrđenim u tim ugovorima i u Aktu. Stoga u smislu odredbe čl. 66. 
st. 1. Uredbe broj 44/2001 i čl. 2. Akta, Uredba broj 44/2001 se primjenjuje u Republici 
Hrvatskoj samo na postupke  pokrenute nakon pristupanja Republike Hrvatske Europskoj  uniji 
odnosno na postupke  pokrenute nakon 1. srpnja 2013. godine. Budući da je predmetni 
- 4 - 17. Pž-9201/13-4
postupak pokrenut podnošenjem tužbe prvostupanjskom  sudu 21. lipnja 2012., Uredba broj 
44/2001 se ne  primjenjuje u ovom postupku. 
Slijedom navedenog,  valjalo  je sukladno odredbi  čl. 380. t. 2. ZPP-a odbiti tužiteljevu 
žalbu i  potvrditi pobijano rješenje.
U Zagrebu 25. svibnja 2015.
SUDAC
IVICA OMAZIĆ, v.r.
Za točnost otpravka
ovlašteni službenik
BRANKICA CURMAN