Broj: Rev  3480/2019-4
R E P U B L I K  A   H R  V A T S K  A 
R J E Š E N J E
Vrhovni sud Republike Hrvatske  u vijeću  sastavljenom od sudaca  dr. sc. Jadranka  
Juga predsjednika vijeća,  Goranke Barać-Ručević članice vijeća i sutkinje izvjestiteljice, 
Gordane Jalšovečki članice  vijeća,  Damira  Kontreca člana  vijeća i Mirjane Magud članice 
vijeća, u pravnoj stvari tužitelja Z.-P. o. d.d., Z., OIB ..., kojeg zastupa punomoćnica M. B., 
odvjetnica u Odvjetničkom društvu M., J. i M. d.o.o. u Z., protiv tuženika Lj. b. d.d., R. S., 
Lj., OIB ..., kojeg  zastupa  punomoćnik M. P., odvjetnik   u Z., radi isplate, odlučujući o 
reviziji tužitelja protiv rješenja Visokog trgovačkog  suda Republike Hrvatske  poslovni broj 
Pž-384/19-2 od 3. svibnja 2019., kojim je potvrđeno rješenje  Trgovačkog suda u Zagrebu 
poslovni broj P-1952/18-2 od 28. rujna 2018. i dopunsko  rješenje  istoga suda broj P-1952/18-
5 od 16. listopada  2018., na sjednici vijeća održanoj  17. prosinca 2019.,
r i j e š i o   j e:
Prihvaća se revizija tužitelja i ukidaju  se rješenje Visokog trgovačkog suda Republike 
Hrvatske poslovni broj Pž-384/19-2 od 3. svibnja 2019.  u toč. I. i III., rješenje  Trgovačkog 
suda u Zagrebu poslovni  broj P-1952/18-2 od 28. rujna 2018. i dopunsko rješenje  istoga suda 
broj 1952/18-5  od 16. listopada 2018. te se predmet  vraća  prvostupanjskom sudu na ponovno 
suđenje.
O troškovima postupka  povodom revizije  odlučit će se konačnom odlukom.
Obrazloženje
Prvostupanjskim rješenjem sud prvoga  stupnja oglasio  se nenadležnim za postupanje  u 
ovoj pravnoj  stvari  (toč. I. izreke) te je u cijelosti  ukinuo europski platni nalog  poslovni broj 
P-eu-28/2018 od 2. svibnja  2018., kao i sve provedene radnje  te odbacio tužbu  (toč. II. 
izreke).
 
Pobijanim dopunskim rješenjem naloženo je tužitelju naknaditi tuženiku troškove 
parničnog postupka  u iznosu od 1.250,00 kn.
Drugostupanjskim je  rješenjem odlučeno:REPUBLIKA HRVATSKA
VRHOVNI  SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Z A G R E B
- 2 - Rev 3480/2019-4
„ I. Odbija se kao neosnovana tužiteljeva  žalba i potvrđuje rješenje Trgovačkog suda u 
Zagrebu poslovni broj P-1952/2018-2 od 28. rujna  2018.
II. Odbija se kao neosnovan tuženikov  zahtjev  za naknadu troška žalbenog postupka u 
iznosu od 7.740,00 kn.
III. Odbija se kao neosnovana tužiteljeva žalba  i potvrđuje rješenje Trgovačkog suda u  
Zagrebu poslovni broj P-1952/2018-5 od 16. listopada 2018.
IV. Odbija se kao neosnovan tuženikov zahtjev za naknadu troška žalbenog postupka 
u iznosu  od 312,50 kn.“
Protiv drugostupanjske odluke, u dijelu s kojim nije uspio u žalbenom postupku, 
reviziju je podnio  tužitelj navodeći da istu podnosi po čl. 382. st. 2. toč. 1. Zakona o 
parničnom postupku  ("Narodne novine",  broj 53/91,  91/92, 112/99,  88/01, 117/03,  88/05, 
2/07, 84/08,  96/08, 123/08, 57/11, 148/11, 25/13, 28/13  i 89/14 – dalje:  ZPP), pri čemu 
postavlja materijalnopravna pitanja  koja su prema njegovoj ocjeni važna za osiguranje 
jedinstvene primjene prava  i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni. Predlaže  da revizijski 
sud ukine  nižestupanjska  rješenja i predmet  vrati  nadležnom  sudu  na ponovno suđenje.
Odgovor na reviziju nije podnesen.
Revizija je dopuštena i osnovana.
Prema odredbi čl. 382. st. 2. ZPP stranke mogu  podnijeti reviziju protiv 
drugostupanjske presude, ako odluka u sporu ovisi o rješenju nekog materijalnopravnog ili 
postupovnopravnog pitanja,  važnog  za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti 
svih u njegovoj primjeni,  s time da u takvoj reviziji, a sukladno  st. 3. iste zakonske odredbe,  
stranka treba  određeno  naznačiti  pravno pitanje  zbog  kojeg ju je podnijela, i izložiti  razloge 
zbog kojih smatra  da je to pitanje važno za osiguranje jedinstvene primjene prava  i 
ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.
Dakle, iz sadržaja naprijed navedenih odredaba ZPP jasno proizlazi da je potrebno, da 
bi se moglo pristupiti ocjeni je li riječ o pravnom pitanju važnom za osiguranje jedinstvene 
primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj  primjeni i s tim u vezi dopuštenosti revizije,  
da revizija sadrži  sljedeća  tri elementa:  određeno  pravno pitanje,  da je riječ o pitanju o čijem 
rješenju ovisi odluka u konkretnom  sporu i određeno navedeni razlozi zbog kojih revident  
smatra da je to pitanje važno za osiguranje jedinstvene primjene  prava i ravnopravnosti svih u 
njegovoj primjeni. U slučaju da je u reviziji  izostao  bilo koji od navedenih elemenata, nema 
pretpostavki za razmatranje takve  revizije u smislu odredbe čl. 382. st. 2. ZPP.
U podnesenoj reviziji revident  postavlja sljedeća pravna pitanja:
- Postoji li ugovorna obveza između suvlasnika temeljem međuvlasničkog ugovora 
kojeg nisu potpisali  svi suvlasnici,  a koja ugovorna obveza bi se mogla interpretirati kao 
temelj sudske nadležnosti hrvatskih sudova sukladno  čl. 7. st. 1. točke  a) odjeljka 2 poglavlja 
II Uredbe (EU) br. 1215/2012  europskog Parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o 
- 3 - Rev 3480/2019-4
nadležnosti, priznavanju  i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima 
(„Uredba br.  1215/2012“)?
- Je li obveza plaćanja  pričuve razlog  za isključivu nadležnost hrvatskih sudova 
temeljem čl. 56. st. 1 Zakona o parničnom postupku,  povezano s odredbom čl. 8. st. 1 t. 4 
odjeljka 2 poglavlja II Uredbe br. 1215/2012 i čl. 24. st. 1. t. 1 odjeljka  6 poglavlja II Uredbe 
br. 1215/2012?
Revident ističe da je shvaćanje  zauzeto  u pobijanoj  odluci  drugostupanjskog suda 
protivno shvaćanju zauzetom  u odlukama Suda Europske unije (dalje: Europski  sud) u 
predmetu C-519/12 od 17. listopada 2013., C-25/18 od 8. svibnja 2019., C-533/07  od 27. 
siječnja 2009., C-386/05 od 28. rujna 2005., C-196/15  od 23. prosinca 2015., C-12/76, C-
288/92 i  C-256/00, te u nizu odluka  županijskih sudova Republike Hrvatske.
Na temelju nižestupanjskih utvrđenja  da je postupak započeo zahtjevom za izdavanje 
europskog platnog naloga sukladno citiranoj Uredbi br. 1896/2006  od 12. prosinca 2006. i da 
je sud izdao europski platni nalog protiv kojeg je tuženik  pravodobno podnio  prigovor  u 
kojem je, s obzirom  na predmet  spora, naplatu zajedničke  pričuve  i činjenicu  da tuženik  nije 
potpisao Međuvlasnički ugovor  od 18. prosinca  1997. u kojem se nalazi  prorogacijska 
klauzula, prigovorio nadležnosti suda Republike Hrvatske,  nižestupanjski su sudovi ocijenili 
osnovanim prigovor  apsolutne nenadležnosti hrvatskih sudova. 
Ujedno, sudovi obrazlažu da je predmetni postupak proveden u skladu s pravilima za 
obični građanski postupak države  članice porijekla,  u skladu  s odredbom čl. 17. toč. 1. Uredbe 
br. 1896/2006, dakle države  u kojoj je izdan europski  platni nalog, odnosno  u skladu s 
pravilima ZPP i to u skladu s odredbom  članka 16. stavka 1. i 3. ZPP, dodajući da postupanje  
suda prilikom  odlučivanja  o zahtjevu  za europski  platni nalog, pa u okviru toga i ispitivanje 
nadležnosti za izdavanje europskog platnog  naloga ne isključuje  primjenu odredbe čl. 16. st. 
1. i 3. ZPP.
Zauzimajući shvaćanje da se u konkretnom slučaju  radi o zahtjevu za plaćanjem 
pričuve kao zakonske obveze koja ne predstavlja  ugovornu  obvezu,  a ne radi se niti o zahtjevu 
čiji bi predmet  bila stvarna prava na nekretninama niti o posebnoj  nadležnosti, kako je to 
regulirano Odjeljkom II., niti o isključivoj nadležnosti kako  je to regulirano Odjeljkom VI., a 
ne postoji  niti prorogacija nadležnosti  kako je to regulirano Odjeljkom VII. Uredbe br. 
1215/2012, nižestupanjski su sudovi, primjenjujući  odredbu čl. 4. toč. 1. Odjeljka  I. o 
nadležnosti, ocijenili  da se tuženik kao osoba s domicilom u državi članici, Republici 
Sloveniji, ima tužiti  pred  sudom  te države članice.
Prema shvaćanju  ovog revizijskog  suda u reviziji postavljena pravna  pitanja važna su 
za osiguranje jedinstvene primjena  prava i ravnopravnosti svih u njihovoj  primjeni,  a od 
odgovora na ista ovisi  odluka u ovom sporu.
U pravu je revident kada tvrdi da je pogrešno shvaćanje nižestupanjskih sudova da se, 
u konkretnom  slučaju,  radi o zakonskoj  obvezi, odnosno da ne dolazi  do primjene čl. 7. st. 1. 
podtoč. (a) Uredbe  1215/2012 europskog Parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. (dalje: 
Uredba 1215/2012).
- 4 - Rev 3480/2019-4
Navedenom odredbom Uredbe 1215/2012 propisano je da osoba s domicilom u državi 
članici može biti tužena  u drugoj  državi  članici u stvarima povezanim  s ugovorom, pred 
sudom mjesta  izvršenja konkretne obveze.
O pitanju je li spor u vezi s neispunjenjem  novčanih obveza koje su nacionalnim  
zakonom nametnute suvlasnicima nekretnine obuhvaćen pojmom „stvari  povezane s 
ugovorom“, Europski  sud je u rješenju broj C-200/19 od 19. studenog  2019. zauzeo slijedeće 
shvaćanje: 
„ (...) 22 Svojim  prvim  dvama pitanjima,  koja valja razmotriti zajedno, sud koji je 
uputio zahtjev  u biti pita je li spor u vezi s neispunjenjem novčanih  obveza koje su 
nacionalnim zakonom nametnute suvlasnicima nekretnine obuhvaćen pojmom „stvari 
povezane s ugovorom“, u smislu čl. 7. toč. 1. podtoč. (a) Uredbe br. 1215/2012 ili pojmom  
„stvari povezane s deliktima  ili kvazideliktima“  u smislu čl. 7. toč. 2. te uredbe. (...)  
24 U tom pogledu  valja podsjetiti na to da sklapanje ugovora nije pretpostavka za 
primjenu te odredbe (presuda od 8. svibnja 2019., Kerr,  C-25/18, EU:C:2019:376,  t. 23 i 
navedena sudska praksa). 
25 Međutim, za potrebe  spomenute primjene nužno je utvrditi postojanje  obveze, s 
obzirom na to da se sudska  nadležnost na temelju navedene odredbe  zasniva  prema mjestu  u 
kojem je obveza  koja je predmet postupka izvršena  ili treba biti izvršena. Slijedom toga, 
primjena pravila  o posebnoj  nadležnosti u stvarima povezanima s ugovorom  iz čl. 7. toč. 1. 
podtoč. (a) Uredbe 1215/2012  pretpostavlja utvrđenje pravne obveze koju je jedna  osoba 
slobodnom voljom preuzela prema  drugoj osobi i na kojoj se temelji tužiteljeva tužba 
(presuda od 8. svibnja 2019.,  Kerr,  C-25/18, EU:C:2019:376, t.24. i 25. i navedena  sudska  
praksa). 
26 Kad je riječ o obvezi suvlasnika  prema suvlasničkoj  zajednici koja se tiče 
uplaćivanja godišnjih novčanih  doprinosa u proračun navedene zajednice  na ime održavanja 
zajedničkih dijelova  stambene zgrade, Sud je ocijenio da se – iako je članstvo  u suvlasničkoj 
zajednici propisano nacionalnim zakonom  – pojedinosti upravljanja  zajedničkim  dijelovima  
dotične nekretnine  prema  potrebi uređuju ugovorom te do članstva  u suvlasničkoj zajednici 
dolazi aktom dobrovoljnog  stjecanja etažnog  vlasništva, uključujući suvlasničke  dijelove na 
zajedničkim dijelovima nekretnine, tako da se obveza suvlasnika  prema suvlasničkoj 
zajednici, poput one iz glasnog  postupka,  mora smatrati pravnom obvezom  koja je preuzeta  
slobodnom voljom  (presuda  od 8. svibnja  2019., Kerr,  C-25/18, EU:C:2019:376, t.27.)
28 Okolnost  da ta obveza proizlazi  isključivo iz tog akta stjecanja  ili istodobno  iz tog 
akta i odluke  koju je donijela glavna skupština suvlasnika navedene nekretnine ne utječe na 
primjenu čl. 7. toč. 1. podtoč. (a) Uredbe br. 1215/2012  na spor u vezi s navedenom obvezom 
(presuda od 8.  svibnja  2019., Kerr,  C-25/18, EU:C:2019:376, t.28.).
29 Isto tako, činjenica  da dotični suvlasnici nisu sudjelovali u donošenju  te odluke ili 
da su joj se protivili, ali da je na temelju nacionalnog zakona navedena odluka i obveza koja 
iz nje proizlazi obvezujuća te ih veže, ne utječe na tu primjenu, s obzirom na to da svaki  
suvlasnik, nakon što postane  i ostane suvlasnik nekretnine,  prihvaća da se na njega 
primjenjuje ukupnost  odredbi akta kojim  se uređuje  dotična suvlasnička  zajednica  kao i 
- 5 - Rev 3480/2019-4
odluke koje donosi glavna  skupština suvlasnika te nekretnine (presuda od 8. svibnja 2019., 
Kerr, C-25/18, EU:C:2019:376, t.29.).“
Imajući navedeno  u vidu ne može se prihvatiti izraženo  pravno shvaćanje u 
nižestupanjskim rješenjima o nenadležnosti sudova  Republike  Hrvatske u ovoj pravnoj stvari.
Iz navedenog proizlazi  da je spor oko plaćanja zajedničke pričuve spor oko "stvari  
povezanih s ugovorom"  pa je za suđenje  o takvom sporu  nadležan sud mjesta  izvršenja 
konkretne obveze (čl. 7. st. 1. toč. (a) Uredbe Bruxelles I bis). Isto tako, spor radi plaćanja 
pričuve nije "spor  nastao iz poslovanja podružnice,  predstavništva ili druge  poslovne jedinice" 
u smislu odredbe čl.  7. toč. 5. Uredbe Bruxelles I bis.
Kako zbog pogrešnog pravnog  shvaćanja u vezi nadležnosti  hrvatskih sudova u 
konkretnom predmetu, niti prvostupanjski niti drugostupanjski sud nisu utvrdili sve činjenice 
odlučne za odluku o postavljenom  zahtjevu  u ovoj pravnoj stvari, ne postoje uvjeti za 
preinačenje presude, već je, na temelju  odredbe čl. 394. st. 1. ZPP, valjalo ukinuti oba 
nižestupanjska rješenja  i predmet vratiti prvostupanjskom  sudu na ponovno suđenje. 
U ponovljenom će postupku nižestupanjski  sudovi ispitati  postoje li uvjeti za 
odlučivanje u konkretnoj pravnoj stvari, kako u pogledu  nadležnosti  nižestupanjskih sudova, 
tako i u pogledu ostalih pretpostavki za ocjenu osnovanosti tužbenog zahtjeva tužitelja, sve 
imajući u vidu gore citirano  shvaćanje Europskog suda u pogledu primjene čl. 7. st. 1. podtoč.  
(a) Uredbe br.  1215/2012 te potom donijeti novu, na zakonu osnovanu odluku.
Odluka o troškovima postupka donesena  je na temelju odredbe čl.  166. st.  3. ZPP.
Zagreb,  17. prosinca 2019.
 
Predsjednik vijeća:
dr. sc. Jadranko Jug,  v.r.