1              Posl.br. Gž-1350/16-4
 
Posl.br. Gž-1350/16-4
 
 
 
 
 
 
 
R E P U B L I K A   H R V A T S K A
 
R J E Š E NJ E
 
 
              Županijski sud u Puli-Pola, i to sutkinja Meliha Bahtijarević – Pekić, u pravnoj stvari ovrhovoditelja
O. L. d.o.o. Z., OIB:..., kojeg zastupa punomoćnik M. K., odvjetnik iz P., protiv ovršenika A. H. iz
Njemačke, E.  kojeg zastupaju punomoćnici iz Odvjetničkog društva A. i p. iz Z., radi isplate, odlučujući o
žalbi ovrhovoditelja protiv rješenja Općinskog suda u Puli - Pola posl. br. 7 Povrv-286/16-7 od 27. lipnja
2016. godine, dana 25. srpnja 2017. godine, 
 
 
r i j e š i o   j e
 
 
              Odbija se žalba ovrhovoditelja kao neosnovana i potvrđuje se rješenje Općinskog suda u Puli - Pola
posl. br. 7 Povrv-286/16-7 od 27. lipnja 2016. godine.
 
Odbija se zahtjev tuženika za naknadu troškova odgovora na žalbu.
 
 
Obrazloženje
 
             
Prvostupanjskim rješenjem stavljeno je izvan snage rješenje o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave
javnog bilježnika I. K. iz P. posl. br. Ovrv-16002/15 od 18. lipnja 2015. godine u dijelu u kojem je određena
ovrha, ukinute su provedene radnje, ukinut je platni nalog sadržan u rješenju o ovrsi, odbačen je ovršni
prijedlog i obustavljena ovrha. Istim rješenjem naloženo je ovrhovoditelju da ovršeniku naknadi trošak
postupka u iznosu od 424,90 kuna.
             
Protiv tog rješenja ovrhovoditelj je podnio pravodobnu žalbu zbog bitne povrede odredaba parničnog
postupka, pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prva. U žalbi
u bitnome navodi da sud nema ovlasti nakon izjavljenog prigovora protiv rješenja o ovrsi na temelju
vjerodostojne isprave odlučiti kao u pobijanom rješenju, nego je mogao donijeti samo odluke propisane u čl.
58. Ovršnog zakona, u konkretnom slučaju primijeniti stavak 3. te odredbe, te staviti izvan snage rješenje o
ovrsi u dijelu kojim je određena ovrha i ukinuti provedene radnje, a postupak nastaviti kao u povodu
prigovora protiv platnog naloga, a ako za to nije mjesno nadležan dostaviti predmet nadležnom sudu. Navodi
da prema odredbama čl. 21. i čl. 454. ZPP nenadležnost ne može biti uzrokom odbacivanja tužbe pa ni
prijedloga za izdavanje platnog naloga nego nenadležni sud ima predmet uputiti nadležnom sudu. Smatra da
pod definiciju sudova određenu Uredbom Bruxelles I. ulaze i hrvatski javni bilježnici sa svojim ovlastima
koje imaju po hrvatskim propisima, te da sud svakako treba donijeti odluku o platnom nalogu po prigovoru
jer nadležnog hrvatskog suda u postupku radi platnog naloga nije upitna. Ističe da je sud pogrešno primijenio
materijalno pravo kad se pri donošenju odluke pozvao na odredbe čl. 279. st. 1. Ovršnog zakona i čl. 38.
Ovršnog zakona, jer iz odredaba koje propisuju donošenje rješenja o ovrsi bez OIB-a proizlazi da se to
rješenje može donijeti protiv osoba koje nemaju prebivalište ili sjedište u Republici Hrvatskoj. Navodi da su
učinjene bitne povrede postupka jer sud nije ovlašten temeljem prigovora ukidati rješenje o ovrsi. Predlaže
da se ukine pobijano rješenje i predmet vrati prvostupanjskom sudu.
 
U odgovoru na žalbu ovršenik je osporio žalbene navode, navodeći da je ovdje riječ o sporu male
vrijednosti, gdje su žalbeni razlozi reducirani i sud se ne može upuštati u utvrđenje činjeničnog stanja, ističe
da je sud pravilno utvrdio u smislu čl. 452. st. 1. ZPP da nema mjesta raspravljanje o glavnoj stvari jer je
rješenje o ovrsi donio mjesno nenadležni javni bilježnik, što predstavlja smetnju za daljnji tijek postupka.
Predlaže da se žalba odbije kao neosnovana i potvrdi prvostupanjsko rješenje, a ovršeniku dosudi trošak
odgovora na žalbu i pristojbe za odgovor na žalbu.
 
              Žalba ovrhovoditelja nije osnovana.
 
              U provedenom postupku nisu učinjene bitne povrede na koje drugostupanjski sud pazi po službenoj
dužnosti u smislu čl. 365. st. 2. Zakona o parničnom postupku („Narodne novine“ broj 53/91, 91/92, 112/99,
129/00, 88/01, 117/03, 88/05, 2/07, 96/08, 84/08, 123/08, 57/11, 25/13, 89/14 – dalje: ZPP), u vezi s čl. 381.
ZPP te čl. 457. ZPP, a ni žalbeni navodi ne upućuju konkretno na postojanje neke od bitnih povreda postupka
iako je žalba podnesena i iz tog žalbenog razloga.
 
              Neosnovan je žalbeni prigovor pogrešne primjene materijalnog prava, dok o prigovoru pogrešno i
nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja drugostupanjski sud ne može odlučivati, jer je riječ o sporu male
vrijednosti u kojem se žalba protiv presude ili rješenja ne može podnijeti iz tog žalbenog razloga (čl. 467.
st.1. ZPP).
 
              Prvostupanjski sud je u postupku utvrdio da je javni bilježnik pod posl. br. Ovrv-16002/15 od 18.
lipnja 2015. godine donio rješenje o ovrsi kojim je određena ovrha općenito na imovini ovršenika radi
naplate novčane tražbine ovrhovoditelja, da je ovršenik podnio prigovor protiv tog rješenja kojim ga pobija u
cijelosti, da ovršenik ima prebivalište u Njemačkoj, a u Republici Hrvatskoj nema ni imovine na kojoj bi se
mogla provesti ovrha, te da se tražbina ovrhovoditelja odnosi na naplatu dnevne parkirne karte kao naknade
za pruženu javnu uslugu parkiranja, koja usluga parkiranja je pružena na području Grada Z.
 
              Na temelju tih utvrđenih činjenica, prvostupanjski sud je zaključio da je odnos između stranaka
ovog postupka ugovorni odnos iz sklopljenog ugovora o korištenju javnog parkirališta, a da se u vrijeme
podnošenje prijedloga za ovrhu 2015. godine u Republici Hrvatskoj kao državi članici Europske Unije
neposredno primjenjivala Uredba (EU) broj 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012.
godine o nadležnosti, priznanju i izvršenju odluke u građanskim i trgovačkim stvarima (dalje Uredba).
Prema odredbi čl. 7. Uredbe osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi
članici u stvarima povezanim s ugovorom pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze, a ako nije drukčije
ugovoreno mjesto izvršenja konkretne obveze u slučaju pružanja usluga je mjesto u državi članici u kojoj su
usluge pružene ili trebale biti pružene sukladno ugovoru.
             
              Stoga je prvostupanjski sud zaključio da bi u smislu čl. 7. Uredbe postojala nadležnost suda (javnog
bilježnika) u Republici Hrvatskoj koji je nadležan za mjesto Z., odnosno javnog bilježnika s područja
nadležnosti Općinskog suda u Zadru, a kako odredba čl. 279. st. 1. Ovršnog zakona ("Narodne novine" broj
112/12, 25/13, 93/14 – dalje: OZ) propisuje da je mjesno nadležan javni bilježnik čije je sjedište u jedinici
područne (regionalne) samouprave i prebivališta ili sjedišta ovršenika, a prema čl. 38. OZ mjesna nadležnost
uređena tim zakonom je isključiva, kada ovršenik nema prebivalište u Republici Hrvatskoj ne može se
uspostaviti nadležnost bilo kojeg javnog bilježnika u Republici Hrvatskoj.
Zaključak je prvostupanjskog suda da u ovom predmetu mjesno nenadležan javni bilježnik nije bio
ovlašten donijeti rješenje o ovrsi, nego je prijedlog trebao dostaviti sudu radi odbacivanja, te je u smislu čl.
279. st. 3. OZ, čl. 58. st. 4. OZ, čl. 452. st. 1. ZPP sud donio rješenje kojim je stavio izvan snage rješenje o
ovrsi u dijelu u kojem je određena ovrha, ukinuo provedene radnje, ukinuo platni nalog sadržan u rješenju o
ovrsi, odbacio ovršni prijedlog i obustavio ovrhu.
 
              Pravilan je zaključak prvostupanjskog suda o nenadležnosti javnog bilježnika za donošenje rješenja
o ovrsi protiv dužnika koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj, jer su javni bilježnici apsolutno
nenadležni za donošenje rješenja na temelju vjerodostojne isprave protiv stranih državljana.
 
              Naime, prema odredbi čl. 279. OZ za donošenje rješenja o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave
nadležan je javni bilježnik prema prebivalištu ovršenika, i to onaj javni bilježnik koji ima sjedište na
području područne samouprave gdje ovršenik ima prebivalište (st. 1.), a sud će odbaciti prijedlog ako je on
podnesen mjesno nenadležnom javnom bilježniku (st. 3.).
Stoga je prvostupanjski sud, već u situaciji kada ovršenik nema prebivalište na području županije na
kojem javni bilježnik ima sjedište, a tim prije ako uopće nema prebivalište na području Republike Hrvatske,
trebao odbaciti prijedlog za ovrhu u smislu navedenih odredaba.
 
              Ovrhovoditelj je u takvoj situaciji, kada dužnik ima prebivalište u inozemstvu, imao mogućnost
pravnu zaštitu tražiti od suda u postupku izdavanja platnog naloga sukladno odredbi čl. 446. st. 3. ZPP ili
eventualno sukladno pravilima o europskom postupku za izdavanje platnog naloga prema Uredbi (EU) broj
1896/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju europskog postupka za
izdavanje platnog naloga.
 
Osim toga, presudom Europskog suda u Luxembourgu od 9. ožujka 2017. godine, donesene
povodom zahtjeva za prethodnu odluku koju je uputio Općinski sud u Puli-Pola, u predmetu P. d.o.o. protiv
S. K. T. posl.br. Povrv-1620/2015 donesena je odluka:
1) da članak 1. stavak 1. Uredbe (EU) broj 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca
2012. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (dalje
Uredba) treba tumačiti na način da je ovršni postupak koji je pokrenulo društvo u vlasništvu jedinice lokalne
samouprave protiv fizičke osobe s prebivalištem u drugoj državi članici, radi naplate nepodmirenog
dugovanja za parkiranje na javnom parkiralištu, upravljanje kojim je ta lokalna jedinica povjerila navedenom
društvu, a koje nije kaznene naravi nego predstavlja samo protučinidbu za pruženu uslugu, obuhvaćen
područjem primjene te Uredbe.
2) Uredbu broj 1215/2012 treba tumačiti na način da javni bilježnici u Hrvatskoj kada postupaju u
okviru ovlasti koje su im povjerene nacionalnim pravom u ovršnim postupcima na temelju vjerodostojne
isprave nisu obuhvaćeni pojmom sud u smislu te uredbe.
 
To konkretno znači da se Uredba primjenjuje i u ovom postupku, jer je ovršni postupak kod javnog
bilježnika pokrenut nakon njenog stupanja na snagu, pa se tako primjenjuje i tumačenje iz navedene presude,
iz čijeg obrazloženja proizlazi da se javni bilježnici u Hrvatskoj u ovršnim postupcima na temelju
vjerodostojne isprave ne mogu izjednačiti sa sudom u smislu Uredbe bez njene izmjene,jer nisu njom
obuhvaćeni (kao što su švedska služba za izvršenja i mađarski javni bilježnici), tako da javni bilježnici ne
mogu donositi rješenja o ovrsi koja bi imala snagu sudskih rješenja, a pri tome ni nadzor suda propisan
odredbama OZ ne mijenja značenje tako donesene odluke javnog bilježnika.
 
              Stoga je prvostupanjski sud pravilno primijenio materijalno pravo kada je zbog apsolutne
nenadležnosti u smislu odredbe čl. 16. ZPP u vezi s čl. 21. st. 1. OZ te čl. 457. ZPP ukinuo sve provedene
radnje u postupku i odbacio prijedlog za ovrhu.
 
              O zahtjevu tuženika za naknadu troška odgovora na žalbu odlučeno je na temelju čl. 155. st.1. ZPP,
jer  taj trošak nije bio potreban za odlučivanje o žalbi tužitelja.
 
             
U Puli - Pola, 25. srpnja 2017. godine
 
 
Sutkinja
 
Meliha Bahtijarević – Pekić,v.r.