20 Gž-1236/16-2
 
Republika Hrvatska
Županijski sud u Zadru
Zadar, Ulica plemića Borellia 9 
    R E P U B  L I K A    H R V A  T S K A  
R J E Š  E N J E
Županijski sud u Zadru, po sutkinji Sanji Prosenici, u pravnoj stvari tužitelja: 1) D. P., 
OIB: … i 2) I. P. O.: …, oboje  iz L. te zastupani  po punomoćnici  K. J., odvjetnici iz P., , 
protiv tuženice R. H.-T.  eGen, A., OIB: …, zastupan po zakonkom zastupniku,  a ovaj po 
punomoćnicima-odvjetnicima iz Z.O.U.  K. H., T. Z. i K. B. B. iz V., radi utvrđenja 
ništetnosti, odlučujući o žalbi  tužitelja  pod 1) i 2) protiv  rješenja Općinskog suda u Puli-Pola 
poslovni broj  P-6/16  od 28. srpnja 2016. godine, dana 21. veljače 2017. godine,
r i j e š i o   j e
Uvažava se žalba tužitelja pod 1) D. P. i 2) I. P., ukida rješenje   Općinskog  suda u 
Puli-Pola poslovni broj P-6/16 od 28. srpnja 2016. godine i predmet vraća  istom sudu na 
ponovan postupak.
Obrazloženje
Rješenjem prvostupanjskog  suda odlučeno je:
"Ovaj sud se u predmetnom postupku oglašava nenadležnim, ukidaju  se provedene 
radnje i odbacuje  tužba."
Protiv navedenog  rješenja žalbu su izjavili tužitelji pod 1) i 2) (dalje: tužitelji) zbog  
bitne povrede odredaba parničnog postupka, pogrešno  i nepotpuno utvrđenog  činjeničnog 
stanja i pogrešne primjene materijalnog  prava  uz prijedlog da se pobijano rješenje  ukine i 
predmet vrati sudu prvog stupnja na ponovan  postupak.
U žalbi ističu  da prvostupanjski  sud nije odlučivao sukladno  odredbi čl. 19. st. 1. 
Zakona o potrošačkom kreditiranju kojom je propisano da se u sporovima koji nastaju u svezi 
s ugovorom  o kreditu  od strane  potrošača  može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne 
strane pred sudovima gdje potrošač  ima prebivalište. Taj Zakon da se trebao primijeniti kao 
lex specialis obzirom da se radi o sporu koji je nastao u svezi ugovora o kredita a tužitelji kao 
potrošači imaju svoje prebivalište u mjestu nadležnosti suda prvog stupnja. Pobijano rješenje  
doneseno je zbog  pogrešne primjene materijalnog prava.  Sukladno čl. 27. Zakona o 
parničnom postupku sud u Republici Hrvatskoj  je nadležan  za suđenje kada je njegova 
nadležnost u sporu s međunarodnim elementom izričito određena zakonom ili međunarodnim 
ugovorom. Tuženik je strana pravna osoba sa sjedištem u inozemstvu  pa se o nadležnosti suda 
                                                                                                                      20 Gž-1236/16-2                                                                                                                  
odlučuje primjenom Uredbe Vijeća  44/2001 od 22. prosinca 2000. godine o nadležnosti i 
izvršenju sudskih odluka u građanskim  i trgovačkim predmetima, kojom je u čl. 76. propisano  
da je obvezatna u cjelini i neposredno  se primjenjuje  u državama članicama u skladu  s 
Ugovorom o osnivanju Europske zajednice. Republike Hrvatska  je dana 1. srpnja 2013. 
godine postala  članica Europske unije pa su ti propisi postali  sastavni dio propisa  koji se 
primjenjuju na području Republike  Hrvatske u odnosu  na postupke pokrenute nakon  
pristupanja Europskoj uniji. Temeljno načelo u pogledu nadležnosti  u Uredbi  je da se 
nadležnost prosuđuje  prema prebivalištu tuženika, ali su propisani i brojni izuzeci od tog 
načela i upravo je jedan od tih izuzetaka bitan  za odlučivanje o nadležnosti  obzirom da je čl. 
15. Uredba Bruxelles 1 propisana nadležnost u predmetima potrošačkih  ugovora.  Tako je čl. 
15. propisano da se za tužbe  iz ugovora  koje je potrošač zaključio izvan djelokruga  svog 
zanimanja ili profesije nadležnost  određuje po 4. Odjelu i to ako ugovor zaključen s osobom 
koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici  potrošačeva prebivališta 
ili, na bilo koji način upućuje na takvu djelatnost  na tu državu  članicu, te ako ugovor ulazi u 
polje takve djelatnosti. Prema odredbi  čl. 16. Uredbe tužba potrošača protiv druge  ugovorne 
strane može se podići  ili pred sudovima države članice na čijem  području ta ugovorna  strana 
ima prebivalište ili pred sudovima države  članice na  čijem  području  potrošač ima prebivalište.
U odgovoru na žalbu tuženica  ističe da je pobijana odluka zakonita  i sukladna  
domaćim i međunarodnim pravnim propisima.  Naime, u konkretnom  slučaju  same ugovorne  
strane su u odjeljku A predmet  ugovora i uvjeti suglasno ugovorile  za sve sporove iz Ugovora 
o kreditu nadležnost suda u Bad Radkersburgu, što sve nedvojbeno ukazuje na apsolutnu 
nenadležnost sudova  Republike Hrvatske za odlučivanje u ovoj pravnoj stvari. Sukladno  toč. 
21. Općih uvjeta  za poslovanje tuženice,  a na primjenu kojih izričito  ukazuju i odredbe 
Ugovora o kreditu, proizlazi kako su sudovi  Republike Austrije nadležni  za postupanje u 
konkretnoj pravnoj stvari  za sve sporove u svezi  predmetnog pravnog posla  pa su se stoga  
tužitelji pogrešno pozvali na odredbu  čl. 15. Uredbe Vijeća broj 44/2001 od 22. prosinca  
2001. godine. Naime, odredbom čl. 23. Uredbe regulirano  je pitanje sporazuma o nadležnosti 
pa je s obzirom  na tu odredbu nedvojbeno kako je odluka prvostupanjskog suda zakonita jer 
su stranke ugovorile nadležnost suda u Bad Radkersburgu, koja nadležnost  je isključiva 
sukladno međunarodnim propisima. Nadalje,  tužitelji su bili dužni dokazati da udovoljavaju 
pojmu potrošača. Kako teret dokazivanja pozitivnih činjenica leži na tužiteljima  te kako isti 
nisu niti jednim navodom dokazali da bi udovoljavali pojmu potrošača  to se neosnovano 
pozivaju na čl. 15. Uredbe. U prilogu odgovora  na žalbu prilaže se zahtjev za kreditiranje te 
izvod iz sudskog  registra iz koje dokumentacije proizlazi da je kredit tužiteljima bio potreban 
za gradnju novih nekretnina, prodaju  nekretnina,  pružanje usluga u turizmu, a sve u okviru 
predmeta poslovanja tvrtke V. H. d.o.o. Iz toč. 8. Ugovora o kreditu  vidljivo je kako se očito  
ne radi o fizičkoj osobi budući da samo pravne osobe, odnosno,  trgovačka  društva imaju 
zakonsku obvezu vođenja poslovnih knjiga i podnošenja financijskih izvješća.  Čl. 19.l Zakona 
o potrošačkom kreditiranju nije primjenjiv  u konkretnom slučaju, a sve s obzirom na područje  
i vrijeme primjene istog jer je ta odredba dodana  stupanjem na snagu Zakona o izmjenama  i 
dopunama Zakona o potrošačkom  kreditiranju koje su stupile  na snagu dana 30. rujna 2015. 
godine, ne sadrže prijelazne  i završne odredbe te upravo odredba čl. 3. Zakona o izmjenama i 
dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju navodi da Zakon stupa na snagu 30. rujna 
2015. godine. Prema odredbi  čl. 90. st. 4. Ustava Republike Hrvatske zakoni i drugi  propisi  
državnih tijela i tijela koja imaju  javne  ovlasti ne mogu imati povratno  djelovanje,  a to znači  
da je osnovno pravno načelo našeg pravnog  sustava zabrana retroaktivne primjene zakonskih 
propisa uz taksativno navedene  iznimke. Nadalje,  Zakon o potrošačkom kreditiranju 
primjenjuje se samo na ugovora o kreditu  u kojima je predmet obveze nedvosmisleno  određen  
isključivo domicilnom valutom Republike  Hrvatske. Prilaže se sudska praksa u Republici  
Hrvatskoj u identičnim  slučajevima te se predlaže obistiniti trošak sastava odgovora na žalbu.2
                                                                                                                      20 Gž-1236/16-2                                                                                                                  
Žalba  je osnovana.
Prvostupanjski sud se pobijanim rješenjem oglasio nenadležnim pri čemu se pozvao na 
odredbu čl. 55. Zakona  o rješavanju sukoba zakona s propisima drugih zemalja u određenim  
odnosima (Narodne novine, broj 53/91, dalje  - ZRSZP), s obrazloženjem da je tuženik pravna  
osoba koja ima sjedište u inozemstvu, a da iz navoda u tužbi  i činjenica koje su sudu  poznate  
ne proizlazi da tuženik ima na teritoriju  Republike Hrvatske svoje  predstavništvo  ili 
zastupništvo niti da je u Republici Hrvatskoj sjedište tvrtke kojoj je povjereno obavljanje 
tuženikovih poslova,  te da već zbog toga nije nadležan sud u Republici Hrvatskoj, tako da je 
rješenje donio na temelju  čl. 16. st. 3. u vezi s čl. 27. Zakona o parničnom postupku (Narodne 
novine, broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05,  84/08, 123/08,  57/11, 148/11  – 
pročišćeni tekst, 25/13 i 89/14 - dalje ZPP).
Zaključak prvostupanjskog suda nije pravilan i prvostupanjsko  rješenje doneseno je 
pogrešnom primjenom materijalnog prava.
Naime, prema  odredbi čl. 27. ZPP sud u Republici Hrvatskoj je nadležan za suđenje 
kad je njegova  nadležnost u sporu s međunarodnim  elementom izričito određena zakonom ili 
međunarodnim ugovorom, a ako u zakonu ili tom ugovoru nema izričite odredbe o 
nadležnosti suda u Republici Hrvatskoj za određenu  vrstu sporova nadležan  je za suđenje  u toj 
vrsti sporova i kad njegova nadležnost proizlazi  iz odredaba zakona o mjesnoj nadležnosti 
sudova u Republici Hrvatskoj.
O nadležnosti suda u predmetnom  sporu s međunarodnim  elementom, jer je tuženik 
strana pravna osoba sa sjedištem u inozemstvu, odlučuje se primjenom Uredbe Vijeća  br. 
44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i 
trgovačkim predmetima  (dalje - Uredba) kojom je u čl. 76. propisano da je obvezatna  u cjelini 
i neposredno se primjenjuje u državama  članicama u skladu  s Ugovorom o osnivanju 
Europske unije.  
Naime, Uredba se primjenjuje na postupke pokrenute nakon pristupanja  Republike 
Hrvatske Europskoj uniji, što znači na postupke pokrenute nakon  1. srpnja 2013. godine, a 
postupak u ovoj parnici pokrenut je podnošenjem  tužbe 4. siječnja 2016. godine.
U poglavlju o nadležnosti u predmetu potrošačkih ugovora (4. odjel)  u čl. 15. 
propisano je da se za tužbe iz ugovora  koji je osoba, potrošač, zaključila izvan  djelokruga 
svog zanimanja ili profesije, nadležnost  određuje po tom odjelu,  i to ako je ugovor zaključen s 
osobom koja obavlja trgovačku ili profesionalnu djelatnost u državi članici potrošačeva 
prebivališta ili na bilo koji način  upućuje  takvu djelatnost na tu državu  članicu ili prema više 
država uključujući tu državu  članicu, te ako  ugovor ulazi u polje takve djelatnosti (st. 1.c).
Konkretni Ugovor o kreditu  sklopljen je izvan djelokruga zanimanja  ili profesije 
tužitelja, riječ je o potrošačkom ugovoru, što proizlazi iz ugovorene namjene kredita, a 
sklopljen je u okviru  djelatnosti tuženika  koja je upućena na državu članicu prebivališta  
tužitelja kao potrošača (čl. 15. st.  1.c Uredbe).
Pored  toga,  nije u pravu tuženica kada  tvrdi da tužitelji  nemaju status  potrošača i da su 
Ugovor zaključili za potrebe poslovanja svog trgovačkog društva.
 Ovo stoga što su kao ugovorna stranka  u predmetnom  pravnom  poslu navedeni 
tužitelji, a ne njihova  tvrtka.  Činjenica što su tužitelji kao korisnici kredita sukladno  toč. 8. 
Ugovora u obvezi obavještavati kreditora o svim bitnim promjenama  svojih materijalnih i 
pravnih odnosa te u roku od 6 mjeseci  nakon dana završetka poslovne godine  predočiti 
ovjereni godišnji  obračun posljedica  je toga što se na taj način tuženica  htjela osigurati da ima 
relevantna saznanja  o solventnosti tužitelja  i u slučaju potrebe da može pravovremeno 
reagirati na odgovarajući način,  a ne radi toga što bi sredstva realizirana kreditom bila 
potrošena za obavljanje djelatnosti tvrtke tužitelja.
Prema odredbi čl. 16. Uredbe  tužba potrošača protiv druge ugovorne  strane  može se 
podići ili pred sudovima države članice na čijem području  ta ugovorna stranka ima 3
                                                                                                                      20 Gž-1236/16-2                                                                                                                  
prebivalište ili pred sudovima  države  članice  na čijem području potrošač  ima prebivalište (st. 
1.).
Riječ je, dakle, o izberivoj nadležnosti,  tako da su tužitelji isključivo ovlašteni odlučiti  
o tome kojem sudu će od dva moguća podnijeti tužbu u sporu  nastalom u vezi s predmetnim  
Ugovorom.
I  odredbama Ugovora o kreditu  također  je određeno da je za sve sporove vezane uz 
taj Ugovor nadležan Okružni sud u Bad Radkersburg i da ta nadležnost nije isključiva, tako da 
je ta ugovorna odredba  u skladu s odredbom  čl. 16. Uredbe.
Odredbama Općih  uvjeta poslovanja kao sastavnog dijela sklopljenog  Ugovora  o 
kreditu uređeno je da su mjesto izvršenja za obje ugovorne strane poslovni  prostori  one 
poslovne jedinice  kreditne ustanove  s kojom je sklopljen posao (F.1), te da na sve pravne 
odnose između klijenta i kreditne ustanove  primjenjuje austrijsko pravo (F.2.), a nadležnost je 
uređena samo za tužbe neke pravne osobe protiv kreditne ustanove i obrnuto  (F.2.1.1.),  dok je 
vezano za tužbe potrošača ili protiv potrošača  navedeno samo da mjerodavni  sud ostaje 
nepromijenjen i kad  potrošač promijeni prebivalište. 
Stoga je u ovom postupku na temelju Uredbe za odlučivanje  nadležan prvostupanjski 
sud kojem je tužba podnesena, te je na temelju čl. 380. toč. 3. ZPP valjalo uvažiti  žalbu  
tužitelja, ukinuti  prvostupanjsko rješenje i predmet  vratiti sudu  prvog stupnja na ponovan  
postupak.
 
U Zadru, 21. veljače 2017. godine
   
                      S  U T K I N J A
                      Sanja  Prosenica4